Překlad:

JIŘÍ CHODIL

Douglas Reeman: Torpéda, vpřed!

Vydání první

Copyright © Highsea Authors Ltd, 1981

First published as Torpedo Run by Hutchinson, an imprint of The Random House Group Ltd

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1861. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Torpedo Run vydaného nakladatelstvím

Arrow Books, Londýn (UK), v roce 1982

Český překlad © 2014 Jiří Chodil

Odpovědný redaktor Martin Nový

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2014 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-892-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-936-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Douglas Reeman

TORPÉDA, VPŘED!

(ukážka)

Georgeovi, jednomu z těch,

jimž se sláva stala osudem

1

Návrat do pekla

Korvetní kapitán John Devane seděl na prosté dřevěné lavici a prázdnýma očima hleděl na protější zeď. Šedá, odlitá z drsného betonu. Jednotlivé vrstvy, jak byly nalévány do dřevěného bednění, na sebe viditelně navazovaly. Na chvíli ho to zřejmě zaujalo, protože zpozorněl, krátký zájem ale vyprchal stejně náhle, jako se objevil, a Devane se opět ponořil do vlastního světa. Navenek to tak aspoň vypadalo. Jako že je naprosto klidný a uvolněný a že se tím, co se děje okolo, nenechává rušit, ve skutečnosti mu ale neutekl jediný vzdálený zvuk. Kdo by se dokázal vcítit do jeho skutečných pocitů, byl by překvapen, jak moc je Devane vykolejený a jak hodně je vyveden z duševní rovnováhy.

Místnost, v níž se nacházel, vlastně nebyla více než obyčejný nevelký výklenek, oddělený od jedné z mnoha chodeb budovy londýnské Admirality závěsem. Z ulic sem doléhal hluk podobný zvukům příboje tříštícího se o skály, ve skutečnosti pouze běžný každodenní rámus dopravního ruchu – červených autobusů, které připomínaly barevné stříkance vysmívající se šedi a prachu rozbombardovaného válečného Londýna, a taxíků, které nikdy nejsou poblíž, když je opravdu potřebuješ – a řeky lidí. Nekonečné řeky lidí, mnohých z nich v uniformách států okupovaných „jimi“. Tak jim říkala jeho matka.

„Oni“.

Nepřítel.

Devane nepřítomně pohlédl na hodinky. Ručičky se pohybovaly pořád stejně, neúnavně a plynule odměřovaly čas. Bylo jedenáct hodin dopoledne a byl květnový den roku 1943. Ale stejně tak to mohlo být kdekoliv a kdykoliv jinde a jindy.

Krátce pomyslel na zmařenou dovolenou, první, jíž se po mnoha měsících dočkal. Pokusil se potlačit pocit, že by měl být vlastně rád, že mu ji Admiralita příkazem dostavit se sem ukončila po pouhých čtyřech dnech. Po vší té hrůze, kterou zažil za bojů ve Středomoří, to tak totiž bylo nejspíš lepší.

Třeba by se už ani nedokázal vrátit, kdyby byl pryč déle, kdyby mohl zůstat více dnů doma.

Doma… Pro Devanea to byl Dorset, ale Dorset toho minulého, předválečného světa. Vrátit se do něj teď bylo zvláštní, připadal si tam cizí, nepatřičný, nemotorný a překážející. Na rozdíl od Londýna či jiných velkých měst Dorset působil dojmem, že se v něm vše ještě více zpomalilo, že hrabství nedokáže unést všechny ty změny, k nimž došlo a stále docházelo. Otec pořád vedl rodinný podnik, v němž byl Devane jako začínající architekt zaměstnán, práce ale teď příliš nebylo, pokud se tedy firmě náhodou nepodařilo dostat k nějaké té vládní zakázce. A matka zestárla. Naštěstí ne tak moc, jak se Devane bál, takže to jejich vzácná setkání nekomplikovalo.

Závěs se odhrnul a odhalil Devaneovi pohled na maličkou příslušnici Ženských královských námořních sil – wrenku –, jak si ho se zájmem prohlíží. Vlasy jí ve světle, linoucím se z chodby za jejími zády, zářily jako svatozář.

„Námořní kapitán Whitcombe už vás čeká, pane.“[1]

1 V textu se používá trojí kapitánská hodnost (korvetní kapitán – lieutenant commander, fregatní kapitán – commander a námořní kapitán – captain, který ale bývá oslovován logicky pouze „kapitáne“) a současně označení „kapitán“ jako funkční zařazení velitele lodě (opět captain nebo skipper). Čeština ale nezná námořní hodnosti, takže se samozřejmě stává leckdy zmatečné, že zatímco kapitán (hodnost) je nadřízen fregatním a korvetním kapitánům, ve funkci kapitána klidně může být i poručík či podporučík (lieutenant a sub-lieutenant). A (námořní) kapitán je hodnost nesrovnatelně vyšší než armádní kapitán. Převody námořních funkcí na přibližné české armádní ekvivalenty sice existují, jejich důsledným použitím by se ale setřela veškerá autenticita. Zde tedy alespoň pro přehled: korvetní kapitán = major; fregatní kapitán = podplukovník; (námořní) kapitán = plukovník. Poznámka překladatele.

Devane popadl čepici, postavil se a ujistil se, že je na záhadný rozhovor řádně upraven. Z dřívějška si Whitcombea pamatoval jako brunátného přímočarého námořního kapitána, kterého ještě před válkou odvolali ke kancelářské práci, aby dali šanci někomu jinému, nějakému důstojníkovi, který zvlášť prahl po tom – a dokázal si to vyběhat – postavit se na velitelský můstek válečné lodě. Na rozdíl od většiny ostatních, jimž se přihodilo totéž, si Whitcombe našel své místo na slunci i zde, byť zalezlý ve tmě jako pavouk. A podle všeho mu to naprosto vyhovovalo a lodní můstek mu vůbec nechyběl.

Devane vykročil po boku malé wrenky a najednou ho napadlo, jestli má milence, jestli se jí líbí pracovat takhle zavrtaná pod zemí jako krtek a jak by asi zareagovala, kdyby ji vzal za ruku a…

Wrenka se zničehonic zastavila před ocelovými dveřmi s nápisem SPECIÁLNÍ OPERACE a počkala, až jí je Devane otevře. Dveře musely vážit snad tunu, takže s nimi dívka určitě měla vždycky spoustu práce a teď ráda využila příležitosti, že to někdo udělá za ni.

Další místnost s drsnými betonovými stěnami, rachot mnoha psacích strojů, hbité ruce písařek, oslepující světlo a wrenky pobíhající sem a tam s deskami a šanony a tvářící se, jako by Devane byl neviditelný.

Wrenka s poddůstojnickou hodností k němu vzhlédla zpoza stolu. „Počkejte chvíli, prosím. Řeknu hned kapitánu Whitcombeovi, že už jste tady.“

Devane přikývl a prohrábl si prsty vlasy. Rozcuchané, jako vždycky, ani čtyři roky služby to nezměnily. Vzpomněl si na poslední nasazení. Severoafrické pobřeží, pálící slunce a modrá obloha jako vymydlená. A také poryvy divokého pobřežního větru metajícího do obličeje prach a písek pouště.

Co na mě asi čeká teď? Zpátky do Středomoří mě už asi nepošlou. Tak co to bude…? Třeba Kanál a základna motorových torpédových člunů ve Felixstowe, kde to všechno začalo?

… matku to rozlítilo. „To není správné, Johne, že tě odvolají z dovolené! Vždyť okolo je spousta těch, co na sobě uniformu ještě vůbec ani neměli!“

„Určitě vědí, co dělají,“ řekl na to otec, tiše jako vždycky. „Chlapec je teď důležitý.“

Důležitý. Devane se pro sebe usmál. Otec tomu opravdu věřil.

Od té doby, co pro otce začal pracovat, uplynulo už hodně vody. Muselo to být někdy v létě nebo na jaře. Každý víkend tehdy jezdil na pobřeží zeleným sportovním autem, které si pořídil napůl s nejlepším přítelem, Tonym. A vždycky pak plachtili na staré šalupě okolo Portland Billu a nakonec skončili u několika pint v hospodě ve Weymouthu. Později, a nejspíš to bylo proto, že se navzájem vyhecovali, se – to byl ještě mír – stali oba příslušníky Královských námořních dobrovolnických záloh, aniž by tušili, co se bude dít. Co se pořád ještě dělo.

Stará šalupa i sportovní auto už byly minulostí. Stejně jako Tony, jen tak mimochodem. Zahynul na palubě minolovky prakticky na dohled od Portland Billu, který měli oba tak rádi…

Z vedlejší místnosti Devane zaslechl kroky a tlumené hlasy a ztuhl. Takže tam je kromě Whitcombea ještě někdo další. Někdo, kdo třeba zrovna říká: „Začni se s ním bavit a já uvidím, co on na to.“

Vtom si Devane uvědomil, že vše utichlo, když písařky naráz přestaly ťukat do klávesnic a tváře některých z nich se k němu dokonce začaly otáčet. Námořních důstojníků, dokonce i takových s prýmky korvetního kapitána, tu muselo být… tak dva za penny. Oči mu padly na pečlivě složené noviny, jež jedna z wrenek mlčky zvedla ze stolu a ukázala mu je. Tytéž noviny měl doma i otec.

Skutečně to jsem já? Oči vytřeštěně civící do objektivu, pomačkaná čepice naražená nakřivo a v pozadí nejasné, šklebící se tváře spolu s něčím, o čem věděl, že je stará maltská dělová baterie.

Ten do očí bijící titulek ho pořád ještě ohromoval.

Devaneova bojová skupina vnáší hrůzu

mezi ustupující jednotky Afrika Korpsu!

Z Tuniska prchají poslední Němci!

A bylo tam toho více. Mnohem více.

„Tudy, pane.“ I ta bezúsměvná poddůstojnice se na něj najednou dívala jinak.

Devane ten pohled znal z očí nově nastupujících důstojníků a příslušníků mužstva.

Také se mě budeš ptát, jaké to je? Také budeš chtít vědět, jaké to je dívat se nepříteli přímo do tváře?

Aniž by věděl jak, ocitl se Devane ve vedlejší místnosti a dveře se za ním tiše zavřely.

Whitcombe vstal, aby se s ním přivítal. Aspoň on byl stejný, díkybohu. Starý a dobrý. A tlustý.

Druhý muž v místnosti na sobě sice měl civilní oděv, i v něm se dal ale jasně vytušit námořní důstojník.

Whitcombe zářil jako sluníčko. „To je paráda, Johne, moc rád se s tebou zase jednou vidím.“ Tlouštík pokyvoval hlavou, očima přitom ale nepřestal rejdit po Devaneově přísné tváři. „Dovol, abych ti představil fregatního kapitána Kinrosse z našeho operačního štábu.“

Kinross neprojevil snahu si s ním potřást rukou, pouze úsečně trhl hlavou. Působil sice dojmem studeného čumáku, současně ale mimořádně kompetentního studeného čumáku. Studeného čumáku, který ví, jak to chodí. Právě tihle dva muži – Whitcombe a Kinross –, o nichž většina lidí nikdy neuslyší, naplánovali jako dva šachoví velmistři každičkou speciální operaci ve Středomoří, jaká vůbec kdy proběhla. A to určitě mají, pomyslel si Devane, v ohni i další želízka.

Celý svět právě teď čekal, co se bude dít dál. Němci už utekli ze severní Afriky a vůbec poprvé za celou dobu války se museli začít bránit. A tento rok se měl pro ně stát ještě tvrdším. Člověk nemusel být génius, aby přišel na to, že k dalšímu útoku dojde v Itálii a na Sicílii, možná v Řecku. A potom, až se bude nepřítel muset bránit na několika frontách současně, se přiblíží okamžik, kdy dojde k vytoužené invazi v severní Evropě, což po celé měsíce a roky představovalo jen nesplnitelný sen.

Whitcombe se znovu ozval. „Je mně fakt líto té tvé dovolené.“ Usmál se a očima sklouzl k pásce na Devaneově blůze. „A, další stužka k Záslužnému kříži… Jak se cítíš jako hrdina a miláček davů?“

Devane pohlédl za něj na velkou nástěnnou mapu, dvojče té, jež visela na zdi v sousední operační místnosti. Křížky a vlaječky označovaly trasy konvojů a polohy minových polí a také oblasti, kde beze stopy zmizela loď, jíž Admiralita věnovala svou pozornost.

Jak se cítím? Devaneovi bylo sedmadvacet let a u námořnictva sloužil od samého počátku války. Byl tedy už veterán. A více než to – byl veterán a ten, kdo přežil. Ve řvoucím a roztřeseném světě motorových torpédových člunů se jenom málokdy stalo, aby se toho někdo dočkal. Byl to svět, kde se nepříteli hledělo přímo do tváře, kde bylo možné na vlastní oči sledovat tu hrůzu, co se mu objevila v očích, když jste posílali jeho loď i s ním do pekla. A on zase viděl vaše oči…

„Cítím se hrozně starý, pane.“

Devane se v rozporu k tomu, co řekl, usmál. Jako by tím omládl…

Usadili se okolo stolu plného nejrůznějších věcí a fregatní kapitán Kinross přešel okamžitě k věci. „Znám vaše služební záznamy, jak jste postupoval od hodnosti nadporučíka na motorovém torpédovém člunu třídy Vosper na základně ve Felixstowe až k velení celé jednotky ve Středomoří.“ Chladně se usmíval. „Na to, jak jste aktivní, to bylo pozoruhodně… stručné. Naštěstí jsem měl potom, co jste přišel k nám, příležitost studovat vaše metody.“

„Přijít k nám“, tím Kinross myslel speciální operační sekci a ještě spíše celou zvláštní složku námořnictva známou jako Speciální lodní jednotka, která už dokázala, že lze dělat i věci nemožné. Od dopravování zbraní Titovým partyzánům a vysazování agentů za nepřátelskými liniemi až po napadání německých konvojů a námořních spojů od Egejského moře po Tobrúk, od obležené Malty po Jadran. Hrstka Devaneových motorových torpédových člunů, známá prostě jako „Bojová formace“, zastoupila po celé této oblasti zoufale chybějící hlídkové čluny i letadla a – přesně jak to popsal ten člověk v novinách – „vnášela hrůzu mezi ustupující německé jednotky“.

Teď už jí ale zbývaly jenom dva čluny a ani ty neměly o moc větší hodnotu než cenu šrotu. A pryč byla i většina z Devaneových skvělých mužů, mnoho si jich pak lízalo rány po nejrůznějších nemocnicích. Tak to ale chodilo.

Whitcombe se znovu ozval. „Bohužel, Johne, potřebujeme, aby ses vrátil. Jinak…“ Podíval se na uhlazeného kolegu a v očích se mu objevilo cosi jako pokárání. „Vím, že bys potřeboval odpočinek, ale dostali jsme se právě do bodu zlomu. Potřebujeme zkušené důstojníky jako snad ještě nikdy předtím, velitele, ne jenom statečné chlápky, co dokáží dobře nebo špatně vykonat rozkaz.“ Unaveně se usmál. „Ale sám to přece znáš nejlépe.“

Kinrossův hlas zazněl netrpělivě. Už by se nejspíš chtěl vrátit ke „své“ papírové válce v některé z vedlejších místností.

„Tento rok je rokem obratu. Musí jím být. Ať už podnikneme invazi a vydáme se na sever v Itálii nebo zamíříme kamkoliv jinam, stane se to brzy. A nesmíme udělat chybu. Pokud to nevyjde teď a tam, kde se do toho pustíme, neuspějeme ani za milion let.“

Kinross se postavil a zamířil k velké nástěnné mapě, ukazující celé Středomoří. „Všechno se změnilo. Už držíme celé severoafrické pobřeží a jsme schopni chránit své konvoje na moři i ze vzduchu.“ Prst se na mapě posunul dále. „Příští rok to bude Francie, určitě ne později, a pak začne ta dřina, než se dostaneme až do Berlína.“

Obrátil se a chladně na Devanea pohlédl. „Samo od sebe to pochopitelně nepůjde. Velké operace se skládají ze spousty operací malých, jejichž skutečný význam se ukáže až po válce. To už ale bude všem jedno. Kdo jednou uvěří například tomu, že počasí mohlo být stejně tak důležité jako pohonné hmoty nebo munice?“

Whitcombe se ho pokusil přerušit. „Jdi už k věci, Williame.“

Kinross se ale nenechal vyvést z míry. „Minulou zimu si například naši ruští spojenci už začínali myslet, že dochází k jejich bodu obratu, že se páteř německých ozbrojených sil na východní frontě ve sněhu a v ledu zlomí. K tomu ale nakonec nedošlo. Němcům se podařilo nějakým způsobem se udržet. Obě strany přišly o neuvěřitelné množství vojáků, o celé miliony. Byla to jatka, proti kterým je to, co spáchal Attila, naprosté břídilství.“

Devane se zachvěl a po zádech mu přeběhl mráz. Jako by se bitevní pole náhle a záhadně prolnulo až sem, do betonového podzemí bunkru.

Fascinovaně sledoval Kinrossův ukazováček postupující dále po mapě. Pomalu „proplul“ Černým mořem a pak se zapíchl do poloostrova Krym.

Kinrossův hlas zněl jakoby z dálky. „Vyvolává to vzpomínky, že? Útok lehké kavalerie, Florence Nightingaleová, všechny ty kecy.“ Hlas mu ztvrdl. „Teď je to ale brána. Brána, která otvírá a zavírá celou východní frontu. Němci se tam drží zuby nehty, a dokud tam jsou, nepostoupí Rusové nikdy tak daleko na západ, jak potřebujeme my. Vědí to Rusové, vědí to Američané a určitě to vědí i Němci. Pokud se Hitlerovi generálové udrží na Krymu ještě i další zimu, budou muset Rusové začít zase se vším od začátku. A my se budeme muset rozloučit se snem o invazi v severní Francii, pokud předtím nebude nepřítel plně zaměstnán na úplně všech frontách. Obránce je vždycky ve výhodě, pamatujte na to.“

Devane se napjal. Chystala se pro něj práce. Právě teď a tady, kdesi v podzemí pod Londýnem, v místnosti plné map a kartoték. Začalo se mu z vyhlídky na to, co se dozví, dělat špatně.

Slovo opět převzal Whitcombe. „Ve válce, jaká se vede tam, mají obrovskou roli flotily lodí operujících blízko pobřeží. Dělové čluny nebo – ale co tobě o tom budu povídat – tvoje motorové torpédové čluny. Zkrátka a dobře ten typ jednotek, co dokáží nepřítele napadat všude a nedat mu ani chvíli pokoj.“ Usmál se. „Proč to tajit, Johne, dříve nebo později by ses to stejně dozvěděl… K invazi na Sicílii má dojít už v červenci, takže moc času nezbývá. Speciální jednotka motorových torpédových člunů už byla sestavena a vycvičena a před pár týdny odeslána do Středomoří. Všechno to jsou nové čluny, celkem pět, abych byl přesný.“

„A velí jim korvetní kapitán Don Richie, že?“ Devane s uspokojením zaznamenal, jak si oba vysocí důstojníci vyměnili překvapené pohledy. „Víte přece, pane, že u maríny se vždycky všechno hned vyžvaní.“

„Už aby se to změnilo,“ zabručel otráveně Kinross. „A pěkně rychle.“

Whitcombe vytáhl cigaretové pouzdro a pečlivě si jednu cigaretu zapálil.

„Ovšem, Johne, ty jsi vlastně s Richiem sloužil úplně od začátku. V Kanálu?“

„Ano. Znám dokonce i jeho manželku.“ Proč jsem to vlastně řekl?

„Celá Richieho speciální jednotka byla jednou uprostřed noci, aby to nikdo neviděl, naložena na několik rychlých obchodních lodí, bývalých linkových plavidel. A když říkám celá, myslím tím opravdu celá, muži, torpéda, prostě všechno do posledního šroubečku. A odplula pryč. Nejdříve do Suezského kanálu a odtud pak do Kuvajtu. Poté, co jsme Íránce společně s Rusy ‚přesvědčili‘, že bude lepší, když se zbaví svého proněmeckého šáha, není s nimi žádný problém.“

Whitcombe a Kinross se na sebe spiklenecky usmáli.

Devane tomu ovšem přestával rozumět. Vůbec to totiž nedávalo smysl. Richie, ten byl pro ně přece naprosto ideální. Další důstojník Královských námořních dobrovolnických záloh, tedy až do začátku války civilista, se stal pro malá útočná plavidla, jimž velel, něco jako legenda. Tak nač potřebují jeho?

Whitcombe zničehonic pohlédl na hodiny na zdi. „Vypadá to, že je skoro čas na oběd. Řekni Mary, aby nám objednala stůl. Ona už bude vědět kde.“

Jako by byl ke stolu připoután nějakým neviditelným poutem, Kinross se jenom velmi zdráhavě vztyčil a neochotně opustil místnost.

Whitcombe na Devanea laskavě pohlédl. „Půjdu rovnou k věci, Johne. Těch pět lodí bylo po zemi dopraveno až na místo a spuštěno do Kaspického moře. A tam také dojde k setkání celé jednotky, která se na místo dostane taky po zemi.“ Pohlédl znovu na mapu. „A pak zamíří do Černého moře. Pomoci Rusům v boji se společným nepřítelem. Pět lodí, to je všechno, co jim můžeme poslat, kromě toho tak malá jednotka bude mnohem akčnější a nezávislejší. Skutečnou slabinu Rusů představuje právě voda. Ať udělají, co udělají, Němci to dokážou lépe. Rusové by to pochopitelně nikdy nepřiznali, stejně jako bychom to nikdy nepřiznali ani my. Ve skutečnosti to ale byli oni, kdo nás požádal o pomoc, i když se bojím, že očekávali o něco více, než kolik jim toho můžeme poskytnout.“

Devane pohlédl na mapu náhle novýma očima. Takové tajné plánování neslo s sebou cosi zvláštně přitažlivého. Představil si na mapě těch pět motorových torpédových člunů. V Kaspickém moři. Dobré čtyři tisíce mil cesty po souši i po moři, v úplně jiné válce.

„Chci, abys té jednotce velel ty, Johne. Je to vůči tobě nespravedlivé a je to nešťastné, ale my prostě nemáme nikoho, kdo by byl tak známý a dobrý, jako jsi ty. A jako byl Richie.“

Jako byl Richie… Takže takhle to je. Don Richie je mrtvý. Whitcombe mu to neměl říkat…

„Když jsi říkal, že znáš jeho ženu, bolelo to,“ pokračoval obtloustlý důstojník. „Byla tu zrovna dneska ráno, vlastně jenom chvíli před tebou. Už se obvyklou cestou dozvěděla, co se dozvědět měla, že její muž padl v boji. Měli jsme pocit, že jí to dlužíme. Říct tohle o Richiem bylo to nejmenší, co jsme pro ni mohli udělat.“ Whitcombe se rozhlédl kolem sebe, neboť za dveřmi už byl slyšet Kinrossův hlas. „Protože ve skutečnosti se zastřelil…“ Varovně na něj pohlédl. „Teď už toho ale necháme.“

Kinross vstoupil dovnitř, tvářil se vyčkávavě. „Vše domluveno?“

„Nejdříve zajdeme na oběd,“ odpověděl nenuceně Whitcombe. „Popovídáme si až pak.“

Devane se vlekl za nimi a lámal si hlavu nad tím, co mu Whitcombe prozradil. Takže Richie je mrtvý. Všichni tak nějak předpokládali, že zahynou, ale takhle ne…

Proč to kčertu udělal?

Dveře se za podivnou trojicí zhouply v závěsech a maličká wrenka se odvážila říct: „Takže tohle je Devane… Je pěkný, jiný, než jsem si myslela.“ Pod pobavenými pohledy svých kolegyň rozpačitě umlkla.

Odcházející mladý důstojník ji sice ještě zaslechl, ale nereagoval.

Malá wrenka tu byla nová a měla se ještě moc a moc co učit. Ovšem i ona se přistihla, že myslí na mladého korvetního kapitána se sluncem ožehnutou tváří a líným a téměř až plachým úsměvem.

Jeden z těch, „jimž se sláva stala osudem“, jak Devaneovi a jemu podobným říkal Kinross. Wrenka už jich viděla příliš mnoho. Těch, kteří prošli těmito dveřmi, aby se nikdy nevrátili.

Objevil se poslíček a přivlekl objemný fascikl s Richieho jménem na deskách.

„Právě to doručili,“ zafuněl.

Wrenka se podívala směrem k vysoké kartotéce v rohu místnosti. Někdy jí s holkami z legrace říkávaly „rakev“. Když ale najednou držíte v rukou svazek s něčím jménem a máte ho založit dovnitř, už to tak zábavné není.

Maličká wrenka, která se k personálu speciální operační sekce připojila teprve nedávno, vzdychla a zamířila s fasciklem ke kartotéce. Pohlédla na údaj uvedený pod jménem na deskách – ZABIT V BOJI – a viděla v duchu stále ještě tvář muže, který zrovna odešel. A tak nějak měla pocit, že ten, jehož jméno bylo na deskách, je vlastně on. Devane.

Ten byl totiž skutečný.

S Richiem se naopak nikdy nesetkala…

Devane měl pocit, že je vysušený jako troud, což bylo poněkud překvapivé. Tedy vzhledem k tomu, kolik toho v malém salonku v zadní části hospody U Svatého Jakuba vypil – před obědem, během něj i po něm. Klub přesto, že byl plný chlápků navlečených do uniforem, působil kupodivu zcela neválečně.

Zbytek dne pak všichni tři strávili opět v podzemní pevnosti Admirality. A poměrně rychle se z jejich debaty – do níž Whitcombe přispíval svou falešnou žovialitou a bodrostí, Kinrosse zas svou rezervovaností a schopností přesných formulací – začaly rodit obrysy nové bojové formace.

Teď Devaneovi společníci mlčky sledovali jeho tvář, soustředěnou na seznam budoucích důstojníků jednotky.

Jména se pro něj, přinejmenším v polovině případů, rovnou pojila s portréty mužů, k nimž se vztahovala. Jednotku tvořili především námořníci, kteří s ním už dříve sloužili ve Středomoří, a Devane proto neměl problémy si je vybavit.

Jednomu z plavidel měl velet George „Red“ Mackay, kterého sem převeleli z kanadské flotily se základnou v Alexandrii. Devane se usmál. Red se vyznačoval tím, že mluvil hlasitě a dunivě, a tím, že byl… prostě skvělý. Dalším velitelem se měl stát Willy Walker, pro nějž byla typická zvláštní chůze, připomínající vším pohrdající volavku. Tváře a jména, ty zvláštní, sdílené zážitky jednou ztřeštěné odvahy, jindy čirého, vnitřnosti svírajícího strachu. Šňůry svítících střel proklubávajících se tmou či německý rychlý člun řítící se mořem se vzedmutou vlnou před přídí, jež připomínala Niagarské vodopády. Muži klející a střílející, smrtící lesk torpéd, když vylétnou z torpédometů…

Whitcombe se přátelsky usmál: „Spokojen?“

Devane neodpověděl přímo. „Jsou to fakt skvělí chlapi. Po pěti navíc na člun?“

Whitcombe mu pohlédl do očí. Ano, Devaneovy oči jsou to, co si zapamatujete hned po prvním setkání s ním, pomyslel si. Šedomodré, jako moře. Před nimi nemělo smysl něco předstírat nebo chodit okolo problému jako okolo horké kaše.

„Ano. Až budete v Černém moři, těžko seženete chlapy na vystřídání. Takže jsme to zařídili tak, že je na každou loď jeden důstojník a k němu čtyři další muži navrch oproti normálnímu stavu. Budete mít trochu tlačenici, ale jinak se to udělat nedá.“

Ani z půlky si nedokážeš představit, jak to bude vypadat. „Kdy bych měl podle vás odjet, pane?“

„Ještě budeš mít pár dnů volna. Včas se to dozvíš. Ale měj na paměti, Johne, že všechno je absolutně tajné. Už jsem pro tebe zajistil ubytování v Londýně, takže by ses měl smířit s tím, že se domů už nepodíváš. A každý den se mně budeš hlásit.“

Oba nadřízení důstojníci pohlédli na modré složky ležící Devaneovi na klíně.

„Spolupracovat budete s korvetním kapitánem Beresfordem, toho už také znáte z dřívějška.“

Další tvář. Inteligentní, ale tak trochu tajuplný důstojník, zpravodajec, nejspíš dokonce něco jako špion. Jeden z příslušníků bratrstva pláště a dýky.

Devane přikývl. „Ano. Velmi dobrý důstojník.“ Ušklíbl se, protože si vzpomněl na starý vtip. „Tedy na to, že je to kariérní námořní důstojník, a ne dobrovolník, pochopitelně.“

Whitcombe se zdál být jeho reakcí uspokojen. „Pamatuj si, Johne, že velitel jsi ale ty. Po většinu času bude záležet jenom na tom, jak se ty rozhodneš. Beresford tam bude proto, aby ti držel Rusy od těla. Na tyhle věci je dobrý.“

Postavili se. Bylo hotovo. Tedy prozatím.

„Potřeboval bych nějakou krycí legendu pro rodiče, kdyby se zajímali,“ napadlo ještě Devanea.

Kinross přikývl. „S tím vám nejspíš budu umět pomoci.“

Už s tím máš asi zkušenosti, pomyslel si Devane pobaveně. „A dal bych si dalšího panáka…“

Královské námořnictvo si pořídilo malý, ale elegantní bytový dům poblíž jednoho tichého náměstíčka. „Docela libovej“ a kousek od „Harrodů“, tak mu jej popsal námořní seržant, který měl na starosti jeho ubytování.[2]

2 V originále zní hodnost petty officer. Z hlediska formální správnosti by se pro ni měl nejspíše použít český překlad „loďmistr“. Aby však byl zdůrazněn poddůstojnický stupeň hodnosti, je použit armádě bližší ekvivalent „námořní seržant“, popřípadě jen „seržant“. Poznámka redakce.

Devane stál u okna, shlížel na náměstí a v hlavě mu dunělo jako v prázdném plechovém sudu. Po tom včerejším sedánku s Whitcombem a Kinrossem měl všeho nechat a jít rovnou do postele. Moc toho ale v tyhle dny stejně nenaspal, a jak ukazovala ze dvou třetin vyprázdněná láhev džinu u postele, ani tentokrát na to nezabrala obvykle doporučovaná medicína. Pil hodně a taky pil často. Pouze mohl doufat, že se mu pití podařilo utajit před rodiči, především před matkou. Otec by mu nejspíš rozuměl. Byl ve Francii, za „tamté“ války, a Devane zažíval teď jenom to, co musel znát i on. Pořád se mu vybavovaly tváře bývalých druhů, jejich výrazy, zoufalé a horečnaté, když se formace motorových torpédových člunů vrhala na silně hájený konvoj nebo když se naopak stala cílem útoku německých rychlých člunů – E-boatů.

Malé zelené náměstíčko bylo rozparcelováno na zeleninové záhony. Zahradničením pro vítězství. Odstraněno bylo i kovové zábradlí – nejspíš ho odvezli a nechali roztavit místo nedostatkového šrotu. Po chodnících se ploužilo několik postaviček, malých, sražených, zchátralých a takhle na dálku působících uboze. Devane ale dobře věděl, že zdání klame. Bez jejich houževnatosti, britského odhodlání za svobodu potit třeba i krev, by nad Buckinghamským palácem zavlála vlajka s hakenkrajcem už dávno a bez ohledu na to, co by se proti tomu pokoušely ozbrojené síly udělat.

Na rohu ulice stál námořník, za rukáv držel jakousi dívku. Bylo to taková patetická pantomima – námořník, Nor, pokoušející se najít si přítelkyni. A dívka, za kterou se vojáci potáhnou jako hladoví psi, když jenom trochu poleví ve své rezervovanosti. O kolik hůř na tom je ten Nor než já, uvažoval Devane. Jeho vlast okupují, pro její znovuzískání musí tenhle Olav nebo Erik neustále projevovat věrnost svému světu a nenávist k jeho nepřátelům. K nim…

Devane si dal lehkou snídani, kterou mu až do pokoje přinesl stevard. Jeho úkolem zjevně bylo zvládat davy důstojníků, jež tímto malým bytovým domem procházely.

Zvláštní, jak odpočatý si Devane připadal. Během noci sice z dálky slyšel dvojí varování před náletem, bylo to ale natolik daleko, že se ani neunavoval tím, aby zamířil do krytu.

Během snídaně se Devane znovu pustil do pročítání materiálů, jež mu poskytli zpravodajci, a káva, ta chutnala úplně stejně jako před válkou.

Mířil do Černého moře, do světa, který zatím znal jenom z filmových týdeníků. Pro Devanea nepřítel zatím představoval známá moře a nebe, známé ponorky a letadla, Atlantik nebo Středomoří. Naučil se rozpoznávat známky strachu u sebe i u těch, již byli v jeho blízkosti. Toho strachu, který dokázal, když ho bylo moc, přerůst v nenávist a v touhu vrátit tomu, kdo ho způsobil, úder. A vrátit ho tvrději.

Složka obsahovala i technické údaje, informace o pětici zbrusu nových lodí, jež se měly dostat pod jeho velení. Byly posledním modelem firmy British Power Boat s několika vylepšeními. Motoricky ovládaná kanonová střeliště, dvojité torpédomety, čtyři tisíce padesát koňských sil a maximální rychlost třicet devět uzlů. Působivé.

Devane zadoufal, že chlapi mají zatím zajištěno ubytování na pevnině. Ušklíbl se. V Rusku to bude horší. Jednasedmdesát stop, tedy dvaadvacet metrů dlouhý motorový torpédový člun s přídavným vybavením a municí pro pokrytí rozšířeného hlídkového prostoru neposkytoval dostatek místa ani pro normální sedmnáctičlennou posádku. A teď se jich na každém z nich mělo plavit dvaadvacet! Už slyšel, jak budou všichni kňourat!

Podle toho, co tvrdil Kinross, a ten měl vždycky pravdu, to byl ale ten největší typ plavidla, jaký se dal dopravit po zemi až na místo určení, aniž by ho bylo nutné napřed rozebrat na díly, nebo aniž by se cestou rozpadl.

Devane si znovu pročetl údaje o posádce člunu, jemuž měl velet. Jeho první důstojník se jmenoval Dundas, doprovázela ho skvělá pověst. Původně sloužil u obchodního loďstva a k torpédovým člunům se dostal rovnou od Královských námořních záloh. Šestadvacet let. Druhý důstojník, tedy třetí v hierarchii velení, měl být poručík Královských záloh Seymour. Dvaadvacetiletý, se dvěma roky služby u pobřežních jednotek. Podle toho, co o sobě sám tvrdil, zabýval se původně novinařinou. Vzhledem k věku ale neměl, jak si aspoň Devane myslel, asi šanci dělat něco více, než že sem tam něco napsal do místního církevního magazínu.

Kormidelníka, toho znal už z dřívějška. Námořní seržant Tom Pellegrine, nositel Medaile za zásluhy se stužkou, dělal Richiemu kormidelníka od samého počátku. Byl to příslušník Královského námořnictva, což bylo jinak u jednotek působících u pobřeží poměrně vzácné. Obvykle totiž „praví“ námořníci sloužili na velkých válečných lodích, a ne na dřevěných motorových torpédových člunech, ty byly doménou dobrovolníků.

Dobrý kormidelník byl základ. Představoval – svou hodností poddůstojníka i funkcí – přirozenou spojnici mezi důstojníky a mužstvem. A pokud bude jejich údělem se tísnit na beztak přecpaném člunu, poslouží určitě jako klidná síla, která dokáže ztlumit možné nepokoje a urovnat všechny spory.

Bude to zvláštní mít k dispozici úplně novou loď a úplně novou jednotku. Nejprve se budou muset navzájem všichni poznat, sehrát se. S tím vším bude muset začít.

O tom, proti jakým nepřátelským silám bude stát, co mají Němci k dispozici, se Devane mnoho nedočetl. Snad jen to, že i oni operují s podobně nesourodou směsicí malých plavidel, jako bude mít on. V jejich případě šlo o plavidla, jež také přivezli po zemi až k Dunaji, po němž splula na místo určení.

Pokud bylo v těch papírech málo o Němcích, o Rusech se Devane dozvěděl ještě méně. Celá námořní síla, s níž v oblasti působili, byla souhrnně pojmenována Azovská flotila, velet jí měl jakýsi zasloužilý důstojník jménem Sergej Gorškov, ovšem tím, kdo měl mít na starosti přímo Brity, byl Nikolaj Sorokin, opravdový námořní kapitán, který se už vyznamenal v boji proti Němcům v Baltu.

Styčného důstojníka měl dělat Ralph Beresford. Devane s ním strávil mnoho hodin ve východním Středomoří, když tam podnikali speciální akce mezi řeckými ostrovy. Většina lidí by si v době míru představovala správného kariérního námořního důstojníka přibližně tak, jak vypadal právě Ralph. Dobře vyhlížející a – řekněme – temperamentní. Pro úlohu, jakou dostal v tomto podniku – tedy sedět na zadku a hrabat se v papírech –, byl Beresford celkem nečekaná volba.

Devane ho ale znal i z druhé strany. Byl odhodlaný a do každé operace se pouštěl s až fanatickým nadšením. Devane měl Beresforda rád, či měl aspoň rád to, co o něm věděl, takže se pokoušel sám sebe přesvědčit, že to stačí. Jednu věc o něm ale věděl s jistotou a nebyl si jist, jestli je příliš povzbudivá. Totiž že Beresford nebyl jenom statečný, on nebezpečí a riziko skutečně miloval a pokoušel své – a nejen své – štěstí vždy až na doraz.

Devane se zahleděl na svůj obraz v zrcadle, jako by chtěl zhodnotit všechny své jednotlivé části nebo jako by byl věřitel, hledící do tváře liknavého dlužníka.

V koutcích úst se už objevily vrásky, ale oči, ty stále hleděly pevně. Přičísl si hřebenem temně hnědé vlasy a vzdychl. Ne, ze mě nikdy nebude Kinross.

Při té myšlence se rozesmál a únava a grimasa vyčerpání mu rázem z tváře zmizely, jako by někdo vytáhl oponu. Opravdu stačí tak málo? Jenom se zasmát…

Rozdrnčel se telefon a Devane se kolem sebe začal rozhlížet na všechny strany jako boxer, netušící, odkud padne první rána. Ve zlomku vteřiny bylo všechno zpátky. Noční poplachy, hekticky se překřikující pozemní naváděcí stanice, mozek automaticky vydávající příkazy tělu, kladoucí na ně celou řadu požadavků.

Devane se posadil a zvedl sluchátko, drnčení zmlklo. Musí se přes to konečně dostat. Jinak jeho noví podřízení budou mít pocit, že v něm dostali časovanou pumu, blázna, rozhodujícího o jejich budoucnosti, která byla dost a dost nejistá už sama o sobě.

„Ano?“

„Tady je službukonající, pane.“

Jeden z těch strážných sedících dole v hale, chlápek, co v lepších časech dělal nejspíš portýra.

„Co se děje?“

Muž těžce zafuněl. Takže to není Whitcombe. Ale možná se teď dozvím, že celou akci odpískali. Tak už to v námořnictvu chodilo. Nafasovali jste vybavení do tropů jenom proto, abyste zjistili, že míříte na Island, nebo že to, nač jste se kdovíjak dlouho připravovali, prostě zrušili.

„Je tu nějaká dáma, pane. Chce vás vidět.“ Znělo to jako omluva.

Devane se posadil na okraj postele. „Můžete mně ji předat?“

Slyšel nějaké mumlání a pak se znovu ozval ten strážný. „Tak jo, tedy dobrá, pane… Já jen, že to, ehm, není tak, ehm, docela správné. Já jenom, ehm, že byste to měl vědět.“ Hlas postupně ztratil svou počáteční jistotu. „Ale když na tom trváte, pane.“

Devane čekal. Jaksi ho to nepřekvapilo. Jako by podvědomě něco podobného čekal.

„Johne? Tady je Claudia.“

Vybavil si její tvář, jako by stála přímo před ním. Tmavá, temperamentní… a krásná. Vždy byla sebejistá, tolik důvěřující sama sobě, takže ho teď šokovalo vědomí, že vůbec netuší, jak její manžel zemřel. Zatímco on to věděl.

„Haló. Hned jsem dole. Já… slyšel jsem, že jsi v Londýně.“ Poloviční lež je lepší než celá. „Opravdu je mně moc líto, co se stalo s Donem. Opravdu.“

„Ano. Děkuji.“ Znělo to tlumeněji, asi si dala sluchátko pryč od obličeje, snad z popudu rozhlédnout se kolem, zda službu konající seržant neposlouchá.

„Musíme si promluvit, Johne. Jsi jediný, kdo –“ Sluchátko ohluchlo.

Devane se cítil podivně klidný, byť k tomu neměl důvod. Zavolal na zvláštní číslo do Whitcombeova velitelství, kde mu přísný ženský hlas dovolil se znovu ohlásit až ve tři odpoledne.

Oblékl si blůzu, na hlavu si narazil čepici a poplácal se po kapsách, aby se ujistil, že s sebou má všechno, co by mohl potřebovat.

Ještě jednou se na sebe podíval do zrcadla. Hlasitě se oslovil. „Jsi úplný idiot a víš to o sobě! Okamžitě toho nech!“

Potom vyrazil ze dveří a rychle zamířil po schodišti dolů do haly.

Claudia Richieová seděla na lavici u dveří, měla zkřížené nohy a v ruce držela cigaretu.

Obrátila se a pohlédla na něj. Jak tak pohnula hlavou, měl pocit, že tím svým krásným bledým krkem hýbe nějak neobratně, těžkopádně.

Devane ji uchopil za ruku. „Jak jsi mě tu našla?“ V duchu si v týž okamžik, kdy slova opustila jeho rty, vynadal.

Odhodila zbytek cigarety do velké mosazné mušle, která podle potřeby sloužila jako popelník či stojan na deštníky.

„Už je to dlouho, ale byla jsem tu. S Donem.“ Pohlédla na něj. „Můžeme jít odtud?“

Vyšli na ulici zalitou sluncem a zamířili dál po Sloane Street. Za jiných okolností by teď Devane studoval tváře lidí, jež míjeli, lidí, kteří zde žili a pracovali navzdory každodennímu bombardování, nuzáckým potravinovým dávkám a nekonečným frontám na všechno – od sýra po žrádlo pro psy.

Teď si ale uvědomoval jenom ji a pohledy mužů upřené na ni. Nezměnila se, ale on si stejně nedokázal představit, že by dokázala působit méně okázale. A to i přes smutek, který teď prožívala a nosila.

„Slyšel jsi, že jsem byla na Admiralitě?“

„Ano. Cítím se kvůli tomu strašně. Nezasloužila sis to.“

Chytila ho za paži, zřejmě chtěla dát najevo kolemjdoucím a čumilům, že je tu s ním.

„Opravdu si to myslíš?“

„Samozřejmě, že ne,“ vyštěkl Devane. Nevěděl, o čem Claudia mluví, co mu chce naznačit. Jak by si mohla zasloužit to, že přišla o Dona?

Její ruka na jeho paži mu to vůbec neusnadňovala. „Kde teď vlastně žiješ, Claudie? Pořád na té farmě?“

Přikývla. „Pořád na té farmě.“ Hořkost v jejím hlase se nedala přeslechnout. „Ta teď funguje jenom díky odpíračům vojenské služby a italským válečným zajatcům. Věřil bys tomu?“

Otočila se k němu a pohlédla na něj, takže jí Devane mohl pohlédnout do těch velkých hnědých očí. Tak velkých a tmavých, že se zdálo, že jí vyplňují celý obličej.

„Naštěstí farma běží skvěle,“ dodala. „Všechno, co teď vypěstujeme, prodáme vlastně okamžitě.“

Devane o ní zauvažoval. Byla stejně stará jako on. Don Richie byl o dva roky starší. Devane ho vlastně vždycky považoval za takový ten typ britského farmáře-džentlmena. V Dorsetu měli taky takové.

Jako by mu četla myšlenky. „Dona to stejně nikdy moc nezajímalo.“

Zmateně zakroutil hlavou. „To jsem netušil.“

„Ne. Ty a Don jste byli vždycky úplně jiní, aspoň mám ten pocit. On chtěl být vždycky vítěz, potřeboval to. Ať už se jezdilo na koni, plachtilo, ve všem… Motorové torpédové čluny byly jenom pokračování toho všeho, cesta k dalším vítězstvím.“

Devane si ji znepokojeně prohlédl. Měla na sobě tenoučké modré šaty a boty, které určitě nebyly určeny k tomu, aby se v nich daly nachodit míle a míle. Byla roztěkaná a působila ztraceným dojmem, pocítil za ni něco jako odpovědnost.

„Kde ses v Londýně ubytovala?“

Ztuhla a pustila jeho ruku. „Proč? Proč to chceš vědět?“

Devane ztlumil hlas. „Je mně to všechno moc líto, Claudie. Jenom jsem si říkal, že bych tě tam odvezl. Vím, jak se teď asi cítíš.“

Rty se jí rozechvěly. „O tom dost pochybuji, Johne.“ Impulzivně mávla rukou. „Jsem hloupá. Neměla jsem za tebou chodit.“ Přitiskla si prsty k ústům. „Buď drahoušek a zkus mně sehnat taxík. Rychle.“

Devane se rozhlédl kolem, jestli nespatří nějaký projíždějící vůz. Přímo před očima se mu teď Claudia hroutila a z nějakého důvodu současně chtěla být s ním. Jenom s ním, s nikým jiným. Nedávalo to smysl.

Jeden taxík nečinně zahálel u okraje cesty a jeho řidič, stařík s mrožím knírem, se na ně usmál. „Z dovolenky, že jo, šéfe? Zatra práce!“

Jeho bodrost Claudii zjevně pomohla se trochu sebrat. „Hotel Richmond v Chelsea, prosím,“ nařídila klidně řidiči.

Devane otevřel dveře a pokusil se nastoupit do vozu za ní.

Obrátila se k němu a s tváří prostou jakéhokoliv výrazu řekla: „Ne. Je mně líto, že jsem se na tebe tak vrhla. Bylo to ode mě hloupé. Jsem si jistá, že toho máš sám dost.“ Vyškubla mu dvířka z rukou, aby rozhovor co nejrychleji ukončila.

Devane zakroutil hlavou. „Neodjížděj. Chtěl bych si promluvit. Vždyť už jsou to dva roky, co jsme se viděli naposledy.“ Slova opouštěla jeho rty, aniž by si je rozmýšlel, jediné, co chápal, bylo to, že Claudia odjíždí, že nějakým způsobem právě změnil její názor na sebe a na něco, co je hrozně důležité.

Starý taxikář si pohvizdoval, ne však natolik hlasitě, aby nemohl sledovat drama odehrávající se mu za zády.

„Můžu ti zavolat?“ zeptal se zoufale Devane.

Pohled temně hnědých očí mu na okamžik utkvěl na tváři a její rty se poprvé za celou dobu setkání zvlnily v mírném úsměvu.

„Když se ti bude chtít… Jaký by to ale mělo smysl? Všechno přece už skončilo.“ Naklonila se dopředu a zaklepala na skleněnou přepážku.

„Můžeme jet!“

Devane ukročil dozadu a sledoval, jak se taxík odlepuje od okraje chodníku. Vůbec přitom neregistroval zvědavé pohledy dvou okolojdoucích námořníků, kteří ho předpisově zdravili.

Chtěla mu něco říct, ale on cosi udělal, čím změnil její názor. Nebo v poslední chvíli ztratila nervy. Ale proč? Otázka mu v hlavě duněla jako zvon.

To, co jí řekl, byla pravda. Už to skutečně byly dobré dva roky, co ji viděl naposledy. Na nějaké námořnické akci v Ipswichi. Dona znal už z dřívějška jako oblíbeného farmáře-sportovce „ze západu“. Vlastně byli skoro sousedé, hrabství Devon a Dorset leží prakticky vedle sebe. Donova farma, která teď fungovala jenom díky italským válečným zajatcům a odpíračům vojenské služby, ležela kousek od Dartmooru. Devane se často s Richiem setkával, jak v rámci společného výcviku u námořní zálohy, tak na závodech plachetnic a podobně.

Devane pohlédl na hodinky a onen okamžik zmatku pominul. Co si proboha myslel? Claudia nejspíš jenom nechápala, jak to, že muž jako Don je mrtvý, zatímco on je v pořádku.

Pokusil se tomu zasmát. Vysmát se své poraněné pýše a tomu, že je tak sám.

Samozřejmě, že měl tenkrát oči jenom pro Claudii, ale kdo by je neměl? Byla ten typ ženy, co přitahuje pozornost.

Devane se rozhlédl po nějakém baru. Panák a trocha toho klábosení s kýmkoliv, kdo bude ochotný poslouchat, než bude čas dát si oběd, by mu mohly pomoci. Jedna věc byla jasná – tím, co se stalo s Claudií, se nesměl zabývat.

Věděl, že klame sám sebe. Něco přece jen snad mohl udělat – zavolat do hotelu Richmond. Hned jak si odbude hlášení u Whitcombea. Jeden krátký telefonát, jenom tak, pro klid duše…

Zatlačil do dveří malé hospůdky, ty se ale otevřely jenom na palec. Kysele se tvářící chlápek vyhlédl ven a otráveným pohledem přejel návštěvníka od hlavy až k patě.

„Ještě celou hodinu máme zavříno. Copak nevíte, že je zasraná válka?“

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

1

Návrat do pekla