Pavel Hrdlička

KDO S OHNĚM ZACHÁZÍ

Text and Illustrations Copyright © Pavel Hrdlička, 2014

ISBN 978-80-7617-680-5

PROLOG

… světnice rathúská v Starém Městě

shořela jest s mnohými

hamfešty, listy i oděním…

Budyšínský rukopis

Začíná se dvaadvacátý rok panování nejjasnějšího knížete Václava, toho jména Čtvrtého, krále římského, vždy rozmnožitele říše a krále českého z Boží milosti, et cetera, et cetera…

Píše se rok 1399 od narození Páně. Končí svátek svatého Mikuláše, je tedy šestého prosince, který v tomto roce připadl na neděli. Teď je osmá hodina noční, což v této roční době znamená, že je něco kolem půlnoci. Bližší časový údaj nečekejte. Ten by snad chtěli znát jen přemrštění pedanti nebo hvězdopravci. Ostatním bohabojným obyvatelům Starého Města pražského je to jedno, protože spí. Bdí jenom stráže v branách, ponůcka a sem tam nějaká harapanna, která čeká na nočního zákazníka. Málem bychom zapomněli na opozdilé návštěvníky šenků, hostinců a krčem, kteří po rychtářské hodině úporně vrávorají k domovu.

Právě takoví dva mazavkové doslova vypadli z krčmy U Věnce, která se nalézá v Ostružnické ulici hned proti kapli svatého Eulogia. Jeden z nich sebou praštil do louže přímo uprostřed zmíněné ulice. „U všech všudy! Nějak jsem to přehnal! A to jsem ještě k tomu ve službě! Škyt!“

Jeho kumpán v loveckém klobouku, ze kterého trčela tři sokolí péra, se k němu klopýtavě přiblížil a snažil se mu pomoct. Málem v té louži skončil taky. „Vstávej! Teď si teprve užijeme!“ Konečně se mu podařilo dostat svého kumpána na nohy. Všimněte si, prosím, že jsou oba beze světla, a jsou tudíž podezřelí.

Ten první škytnul a spustil: „Ty můj kamaráde! Škyt! Jak se vlastně jmenuješ?“

„Ale vždyť jsem ti to už říkal! Jsem Jan a pocházím z Padařova,“ vysvětloval ten zarostlý hubený v loveckém klobouku.

„No jo! Jan, Honza, Janek z Padatento! Hned zejtra, až se trochu vzpamatuju, to nahlásím magistrovi. To jako našemu veliteli Šebkovi. Škyt!“ Pod škytajícím padavkou se podlomily nohy. Byl zachycen v poslední chvíli. Rozhrnul se mu plášť, a tak bylo možné spatřit červenožlutý znak Starého Města pražského, což hlásalo, že dotyčný ochmelka je biřicem ve službách města.

„Počkej! Kam mě to, Janku, vedeš?“ vzpamatoval se na chvilku biřic. „To musíme vopačně! Místo na rynek jdeme k řece! Že ty jsi, Janku, zapomněl, že jsem ve službě?“

„Ale prosím tě! Noc teprve začala,“ chlácholil ho Janek v loveckém klobouku.

„Ale nezačala! Takhle nadranej bejvám až po půlnoci!“ Biřic se snažil otočit do správného směru, ale ulice mu byla úzká. Janek z Padařova ho otočil zase směrem k Vltavě. Potáceli se dál.

„Až budeš u nás ve službě,“ pokračoval biřic, „no, neboj se, já se za tebe přimluvím. Náhodou na mě magistr dá. Taky si nemysli, že ti budou říkat Janku! Tak to si nemysli! Já se jmenuju Petr Kolomazníkův, ale říkají mi Vohnout. Víš, proč mi tak říkají? Jé, ty nevíš, proč mi tak říkají? No přece proto, že když já vidím nějakou ženskou k světu, tak přemejšlím, jestli by nešla vo-hnout!“

To už dovrávorali na konec Ostružnické ulice a stáli nad náhonem Mosteckého mlýna. „Jé, tady se mi bude krásně blejt,“ zaradoval se Vohnout a naklonil se nad náhon. Právě na to jeho kumpán Janek čekal. Zpoza pláště vytáhl obušek a praštil jím Vohnouta do hlavy. Tomu se podlomily nohy a zůstal bezvládně viset na prkenném hrazení. Janek mu sáhl pod plášť a vylovil bytelný klíč, který nosil teď už nebohý biřic na provaze kolem krku. Pak ho vzal za nohy a překulil tělo do vody.

První úkol tedy splnil. Se zabitím si těžkou hlavu nedělal. Vždyť s biřici, pacholky a fořty se pere již od svých osmnácti let. A vůbec se nejmenuje Janek! Jmenuje se František, tedy Frána. A nepochází z Padařova, ale je z Příběnic, kde se narodil jako syn uhlíře, a byl tudíž rožmberským poddaným. Uhlířina mu příliš nevoněla. Zato si už ani nepamatuje, kdy si vlastně vyrobil první luk a začal s ním pytlačit. Jenže jednou našel hajný kůži a vnitřnosti srny nedbale zakopané poblíž Fránova milíře a dovtípil se. Rázem se stal lovnou zvěří Frána sám. Utekl do lesů a nakonec se přidal k bandě lapků Matěje Bradatého. Zažil nespoutanou svobodu i strach, zmužněl a naučil se rvát. Nakonec poznal, že i nejlepší přítel dokáže zradit, když jde o kejhák. Poslední úkryt ve Stropnickém mlýně i rozlehlé rožmberské panství se staly pro Fránu a jeho společníky horkou půdou a bylo jen otázkou času, kdy skončí na Šibeničním vrchu jako potrava havranů a krkavců. Co se přezdívky týče, tak tu má už dlouho. Měl protáhlý obličej a předkus, jeho veliké zuby se skoro nevešly do ústní dutiny a v jeho tváři bylo něco koňského. A tak ho zvali Koňská huba, nebo zkráceně Koňhuba. Tak byl také zapsán v popravčí knize. Frána Koňhuba byl psanec, protože byl psán.

Teď ho čekala těžší část úkolu. Musel vlézt přímo do jámy lvové.

Teď, anebo nikdy, říkala si snad podesáté šilhavá Marča, která stála na rohu uzoučké uličky, jíž se říkalo V Pekle. Ta se klikatila podél chrámu Panny Marie před Týnem, zahýbala kolem Ungeltu, aby nakonec vyústila u Masných krámů proti klášteru svatého Jakuba. Krámů byly dvě řady. Jedna řada se nazývala Česká a druhá řada Německá. Marča stála před velkým životním rozhodnutím. Proto to dramatické teď, anebo nikdy. Štěstí nikdy moc neměla. Byla ošklivá a ještě k tomu šilhala. Její matka byla podruhyní, otec neznámý. Marča, šilhavý parchant, tak jí říkali. Když jí bylo asi dvanáct, přesně to Marča nevěděla, zemřela její matka na úbytě. Matku sice ztratila, ale našla babičku. Tedy popravdě, babička, také Markéta, našla ji a odvedla ji do velkého kamenného domu, který patřil velevážené a velezazobané rodině Pfeferů. Babička tam sloužila jako kuchařka. A to ne ledajaká. Na tu dobu Marča ráda vzpomíná. Jídla bylo, kolik chtěla, a v kuchyňském přístěnku, kde měla lůžko, bylo vždy teplo. Tak se stala kuchyňskou pomocnicí a babička ji postupně seznamovala s taji kuchařského umění. U Pfeferů se vařilo pro dva stoly, jak se říkalo. Vybrané lahůdky pro panský stůl a prostá, ale výživná jídla pro početnou čeleď. Právě pro tu čeleď začala vařit Marča, pardon, Markéta, druhá kuchařka. Až tak daleko to dotáhla. Jenže nic netrvá věčně, ani dobré bydlo u Pfeferů. Babička zemřela a z Fridricha Pfefera se stal Bedřich, slovutný panoš z Makovic, neboť rodina si koupila menší panství Makovice. Adla Pepřová, teď skoro šlechtična, paní Adelhaid z Makovic, darovala Marče svou starou sukni, do ruky jí vtiskla pět grošů výsluhy a s příkazem, ať je zbožná a chová se slušně, ji vystrčila na ulici. Velké panstvo totiž kuchařku nemívá. Velké panstvo má kuchaře.

Nejprve se sice o službu v měšťanských rodinách ucházela, ale její křivý pohled odrazoval jak hospodáře, tak hospodyně. Marča začala chodit po žebrotě. Byla dokonce obžalována z čarodějnictví. To se nakonec vysvětlilo a předčasně zestárlá Marča se stala hospodyní u biřiců. Uklízí jim a pere za peníz uzlíky prádla. Jenže biřicové nejsou tak hloupí a z uzlíků se staly rance. Biřicové se domluvili, a tak se v jednom ranci nacházejí spodky a svršky třech až čtyř knechtů. Marča přece dobře ví, co každý z nich nosí. Jen zkuste prát v ledové vodě ranec prádla, který málem neunesete, a to všechno za jediný peníz! Biřicové odebírají jídlo z kuchyněk, které ze dvou stran věnčí radnici. „Někdy by to ani pes nežral,“ tak se vyjádřil magister praeconum, tedy představený biřiců. Právě to vnuklo Marče nápad vařit pro biřice ve vlastní režii. Nejprve pro biřice, a až se trochu zmůže, tak si najme kuchyňku a udělá se pro sebe. Jenže to chce něco do začátku. Těch pár grošíků, které si vydělala praním nekonečných ranců ušpiněného prádla, stačilo jenom na jeden kotlík, jednu pánev a jeden kuthan. Teď musí ještě sehnat něco pro začátek do toho kotle. Od babičky se naučila, že správná polívka, se kterou hodlala začít, má základ v jíšce, tedy v zásmažce. Když není máslo nebo vepřové sádlo, postačí hovězí lůj. Právě na ten měla šilhavá Marča spadeno. Na konci Masných krámů byla dřevěná bouda žida Abela, který vykupoval od řezníků lůj a prodával ho dál mastičkářům, svíčkařům a mydlářům. Dnešním měšťanům lůj smrdí, a tak ho řezníci ořezávají a kůlna žida Abela je plná velikých plátů hovězího loje. Zatímco dvě řady Masných krámů jsou stavěny bytelně z kamene a cihel, zmíněná bouda je chatrná, téměř na spadnutí. Dvířka jsou zabezpečena dřevěným zámkem, který lze otevřít každým zahnutým hřebíkem. To vše si už dávno očíhla. V letech, kdy se trmácela žebrotou, získala různé dovednosti. Jenže teď, když pracuje pro biřice a spí v šatlavě, ví, že koho přistihnou s paklíčem, tomu useknou pravou ruku. Proto ta nerozhodnost. Aby ji tak při její smůle chytili!

Zatoulaná kočka se Marče otřela o nohy. Ta se tak lekla, že popoběhla a pak už stačilo udělat pár kroků a byla před vytouženou boudou. Z rukávu vylovila upravený hřebík a strčila ho do otvoru. Nejdřív to vůbec nešlo, ale pak se dřevěná závora opatřená ozubem dala do pohybu a dvířka se s vrzáním otevřela. Marča vklouzla dovnitř. Hlavou narážela na zavěšené pláty loje. Visely tam, aby je myši nežraly. Tma byla téměř absolutní. To však Marča spíše vítala. Pomáhala si čichem, aby náhodou nevzala žluklý kus. Vtom za ní něco zašelestilo. Marča se otočila a strnula. Pohlédla do dvou žhnoucích očí. „Ježíši Kriste!“ vypravila ze sebe. Pak si však uvědomila, že je to ta kočka, která ji vlastně postrčila, aby udělala poslední krok k samostatnému podnikání. „Fuj, to jsem se vylekala!“ Kočka seděla na jakési bečce přikryté víkem. „To jsi ty, číčo? Ty jsi mi ale dala! V té bečce bude asi něco moc dobrého a ty se chceš dostat dovnitř!“ Částečně odsunula víko, aby to kočce usnadnila. Pod sukni si přivázala pořádné čtyři kusy loje. Ještě než opustila boudu, upozornila kočku: „Nažer se pořádně, číčo! Já vím, jaký to je, toulat se bez pána. Ale ráno musíš bezpodmínečně zmizet! Nechám ti pootevřeno, jinak tě ten žid přerazí, jako že se Abel jmenuje!“

Rychle prošla uličkou, které se říkalo V Pekle, i když se částečně vinula kolem chrámu Matky Boží, a vběhla do podloubí. Odtud pozorovala, co se děje na náměstí před radnicí. Nerada by totiž narazila na ponůcku. Biřiců se nebála, to byli její lidé, ani rychtářského panoše Mikuláše. Ten raději nechtěl nic vidět. Ale ponůcku doprovází přísežný měšťan a ten rád do všeho strká svůj veledůležitý rypák, jak říká magistr. Ne že by se bála, že jí budou zvedat sukně. Není už v tom věku. Ale byla beze světla, a tím by na sebe upozornila.

Nikde ani živáčka. Co by tady kdo dělal čtyři hodiny před svítáním? Marča rázně vykročila přes rynek a dorazila k radnici. Podél kuchyněk pokračovala dál. Vtom uslyšela nějaký šramot. Rychle se přitiskla do dveří jedné kuchyňky. Hlavní vrata radnice zavrzala a někdo z nich vyšel. „Kdo to jen může bejt v tuhle noční dobu? Že by Vohnout? Ten má dneska službu,“ napadlo Marču a vyhlédla opatrně ze svého úkrytu. Ale Vohnout to nebyl. Byl to nějaký cizí chlap zachumlaný do pláště. Na hlavě měl špičatý klobouk s třemi péry a spěchal směrem na Ovocný trh. „Kdo to vlastně byl?“ Pootevřená vrata radničního mázhauzu ji přímo fascinovala. Rozum sice říkal, ať se o to nestará a jde si po svých, ale zvědavost ji přímo donutila, aby alespoň nahlédla dovnitř. V mázhauzu nikdo nebyl. Přes den tam prodávají kožešníci. Zvědavost hnala Marču dál, a tak začala pomalu stoupat po schodech nahoru, tam, kde zasedá panstvo. Vkročila do první síně, které se říká síň pro strany. Vtom ucítila dým a uslyšela charakteristický praskot hořícího dřeva. Vždyť ten raubíř zapálil radní síň, napadlo ji. Na nic už nečekala a rozběhla se zburcovat biřice. Vůbec si nevšimla, že ztratila plát loje.

Pondělí po svatém Mikuláši, 7. prosince

„Václave! Vašku! Vstávej!“ Kateřina cloumala svým spícím mužem, podrychtářem Václavem od Černého koně.

„Co je? Co je? Copak hoří?“ mumlal ze spánku Václav.

„No právě! Hoří ti radnice,“ oznámila mu podrychtářka důrazně.

„Cože hoří?“ Václav byl rázem vzhůru. Kateřina mu podala nohavice a Důra, jejich služebná, mu nesla kabátec.

„Von to svatej prorok Immanuel správně říkal, že se blíží konec světa. A už je to tady!“

„Co to blábolíš? Jaký prorok? Jaký Immanuel?“ Václav si navlékal kabátec.

„Vezmi si ten starý kožich, ať nenachladneš. A hlavně se do ničeho necpi. Dávej na sebe pozor!“ Kateřina mu pomáhala do kožichu.

Václav si vzal na mázhauzu vlastní vědro, protože u požáru není věder nikdy dost, a vyběhl do noci. Na ulici byl nezvyklý ruch. Staroměstští měšťané spěchali k ohni, jak bylo jejich povinností. Neboť jakmile je voláno „Hoří!“, jsou všichni měšťané povinni běžet k ohni a hasit. Václav se tedy rozběhl, protože si uvědomoval, že musí jít příkladem. I když mu páni na radnici mnohdy lezli na nervy, věděl dobře, že radnice je symbolem městských práv a svobod, a těch si velice považoval. Vyběhl z Caletné ulice na náměstí a zastavil se. „Vždyť nehoří!“ zvolal nějaký měšťan vedle něho téměř zklamaně. Opravdu. Náměstí bylo temné, žádné plameny ho neozařovaly. Přesto Václav vykročil k radnici. Musí vyšetřit, co se vlastně stalo. Zvláště proto, že rychtář Křišťan Helm se zdržuje na svých statcích a vrátí se až o suchých dnech. Na Václavovi jako na podrychtáři to všechno visí.

Prošel úzkou uličkou kolem chlebných kotců a domem kramáře Kříže na radniční dvorek k šatlavě, kde se obvykle nacházelo stanoviště městských biřiců. Předpokládal, že ti o tom budou něco vědět.

Na dvorku ho ovanul zápach škvařeného loje. V koutě našel biřice, jak sedí na obrácených vědrech.

„Á, pan podrychtářskej přišel s kýblem po vohni!“ přivítal Václava představený biřiců, kterého všichni oslovovali „magistře“. Poprvé ho tak nazval nejvyšší písař Jan starší z Weilburka, který si potrpěl na květnatou latinu. Magister praeconum – to znělo patřičně vznešeně. Se vzděláním to ale nemělo nic společného. Ostatně Václav magistra podezíral, že neumí číst ani psát, jako koneckonců ostatní biřici. Zato byl široký v ramenou, měl býčí šíji, ruce jako lopaty a dokázal s nimi natáhnout kuši bez páky a bez heveru.

„Vy sami jste ten požár uhasili?“ vyzvídal Václav.

„Nebejt nás, tak panstvo by mohlo zasedat akorát na hajzlíku. To si, podrychtářskej, piš,“ ujistil Václava magistr.

„Slibuji, že se o tom purkmistrovi a konšelům zmíním.“

„Na to se vykašli. My všichni tady chceme, abys nám slíbil něco jinýho.“ Magistr ustoupil stranou a i ostatní se rozestoupili. Na provizorních márách, přikryté houní, leželo tělo, jen jedna ruka vyčnívala. Nebyla to ale obyčejná ruka. Ani satan takový pařát nemá.

„Co je to?“ polekal se Václav.

„Tohle zbylo z biřice Vohnouta,“ oznámil dramaticky magistr a strhl z nebožtíka houni. Pohled to byl strašný a zápach spáleného masa nutil ke zvracení. To bylo moc i pro podrychtáře Václava, který byl volán k vraždám či sebevraždám a někdy musel doprovázet odsouzence na popraviště. Václav odvrátil od zuhelnatělého těla zrak.

„Kam to koukáš? Sem se pojď podívat,“ nedal mu pokoj magistr. „Vidíš tady tu díru? Sem ho bodli.“ Rána po dýce nebo meči byla vidět i přes tu spáleninu. „My tady všichni chceme, abys nám, podrychtářskej, slíbil, že zjistíš, kdo to udělal, a my si to s ním vyřídíme. To si, podrychtářskej, piš!“

„Vohnout říkáš? Znal jsem ho?“

„Podle vidění sichr. Jmenoval se Petr a po fotrovi Kolomajzník. Ale my mu jinak neřekli než Vohnout.“

„Aha! Ten! A nezdá se ti nějak malý?“

„Jó, pečeně se vždycky smrskne! To vezmeš libru masa, dáš ji na rožeň a pak je z toho dvakrát do huby,“ vysvětloval magistr a Václavovi se začal obracet žaludek. Raději změnil téma.

„Můžeš mi říct, magistře, jak k tomu došlo?“

„Jak k tomu došlo, to ví pánbůh a ti lotři. Ale Vohnouta sejmuli při plnění povinností. Na to můžeš vzít, podrychtářskej, jed!“

„Takže se to stalo při hašení požáru?“ snažil se upřesnit Václav. „Ale jak to, že má potom tu ránu?“

„Von ty paliče musel nachytat při činu.“

„Ale potom mi vysvětli, co v noci na radnici dělal,“ snažil se Václav udělat si v tom jasno.

„Jó, tak ty to nevíš? Starej Žibříd, radniční vrátnej, je marod, a tak páni rozhodli, že prozatím budou sloužit na radnici biřicové. Já hned věděl, že to bude na levačku. Ale vysvětluj to vosvícenejm pánům!“

„V čem vlastně spočívá v noci taková služba?“ ptal se Václav, který si uvědomil, že o činnosti starého Žibřída vůbec nic neví. Až na to, že ho občas viděl zametat venkovní schody, po kterých stoupali páni konšelé, aby byli vidět, jak kráčejí do rady.

„Von se nikdo nepřetrhne! V noci dohlídne, že je všecko zavřený, jestli nikde nehoří voheň, k ránu nanosí dřevo a zatopí v krbu. Pak votevře kožešníkům, ty jsou na rathauze první. To víš, prodat starýho psa jako sobola, to dá fušku! Potom zamete venkovní schody a votevře prvním pánům. Jak říkám, je to flákačka! Ale páni rozhodli, že i v noci na rathauze někdo bejt musí.“

„To znamená, že musel mít klíč nebo klíče. Našly se?“

„Prozatím se nenašly.“

„V tom případě ten, kdo zapálil, chodí po Praze s klíči od radnice!“ vyjevil se Václav. Nechtěl ani domyslet, co se stane, jestliže ti lupiči vnikli do sklepa, kde jsou truhlice plné obecních grošů. „A co sklep?“ zeptal se ne bez obav.

„Klídek! To bylo první, kam jsem se šel číhnout. Pečeť i zámky jsou v cajku,“ ujišťoval magistr.

„Jdeme se podívat nahoru. Chci vidět, co se vlastně stalo,“ rozhodl Václav.

Na náměstí před radnicí se shlukovali Pražané, aby se sami přesvědčili, že radnice dosud stojí. Na jakousi bednu vyskočil hubený chlapík ve zvláštní klerice sešité z hadrů a začal kázat: „Dvakrát sedm set let uběhlo od narození Páně, a přesto jste se nepolepšili! Kdyby vaše smysly nebyly ošáleny mamonem, věděli byste, že pečetě byly již rozlomeny. Kdyby váš sluch nebyl omámen cinkotem grošů, slyšeli byste dusot kopyt jezdců z Apokalypsy!“ Dramaticky se zaposlouchal, rozpažil ruce a zvolal: „Už jedou! Už jedou! Kdyby váš zrak nebyl oslepen třpytem zlata, viděli byste na nebi znamení, která je předcházejí!“

„Kdo je to, proboha?“ ptal se Václav posluchačů.

„To je svatý prorok Immanuel,“ vysvětlovala jedna křižující se babka. „Je to taky prorok poslední. Co s námi jenom bude?“

„Houby Immanuel. Je to krejčí Matěj Ovečka z Požidí. Nechal jsem si vod něj ušít nohavice z yperskýho sukna a tak je zvoral, že je můžu nosit leda do chlíva,“ upřesňoval jeden nazlobený měšťan. „Měl bys mu to, podrychtáři, zatrhnout!“

„To spadá do kompetence konzistoře,“ vymluvil se pohotově Václav a táhl magistra do radnice.

„Co když má ten Immanuel pravdu?“ prohodil magistr.

„Proč se to nestalo v roce tisíc? Nebo v roce tisíc tři sta? Nebo třeba dvanáct set padesát? To jsou jen čísla, magistře. A ta si vymysleli lidé, aby věděli kolik a co za to.“

Dveře do radnice byly otevřené. „Takhle jsi ty dveře našel?“ ptal se Václav.

„Zrovna takhle. To si, podrychtářskej, piš!“

„Okamžitě se, magistře, seber a běž před vrata postavit stráž. Jinak to odskáčeme oba!“ Ještě za odbíhajícím magistrem zvolal: „Ať mají sudlice a přílby!“

Kde jenom to jméno Immanuel už slyšel? Vtom si vzpomněl na kvílící Důru. No ano, babky mají o čem přemýšlet.

To už přicválal magistr s dvěma patřičně vyzbrojenými knechty. Oba vešli do radnice a biřici za nimi zkřížili sudlice. Na schodech se něco bělalo. „Co to jen může být?“ podivil se Václav. Magistr se pro to shýbl. „Plát loje,“ oznámil, jako by to byla ta nejpřirozenější věc, která se může povalovat na schodech v radnici.

„Kde se to tady vzalo?“ divil se Václav.

„To já nevím. Ale ten, z kterého to vypadlo, musel bejt pořádnej vůl. Co kdyby ses poptal pánů konšelů?“ Pečlivě lůj očichal. „Budou z toho dobrý lojový škvarky.“

Sotva Václav uslyšel o škvarkách, začal se mu opět zvedat žaludek. To asi proto, že ještě nesnídal. Začal raději zhluboka dýchat. Nahoře, v síni pro strany, mimo pocákané podlahy a vše prostupujícího dýmu, nebylo po ohni ani stopy. Pak však vstoupili do radní síně a Václav ustrnul. Celá zadní část se proměnila v jedno velké spáleniště. Dřevěný malovaný kazetový strop se zřítil, veliké skleněné okno puklo a olovo se roztavilo. Uprostřed té spouště byla hromada černého bláta. Dokonce i zbroje, které visely na stěnách, aby bylo vidět, že na to máme, se válely po zemi zprohýbané žárem. Je div, že kamenné zdi a dlaždicová podlaha to vydržely. V promočené černé blátivé hmotě se něco zalesklo. Václav po tom sáhl a vytáhl to na světlo boží. Byla to přezka a Václavovi se podařilo vytáhnout celou ohořelou knihu. V údivu na ni hleděl. Byla to latinská kniha soudních register počínajících rokem 1351, zápisy soudních jednání, které ještě vedli královští rychtáři. Dnes už je to jen krásná památka. Václav dal opatrně knihu stranou.

„Pokud vím, všechny knihy a lejstra byly na polici podél stěny. To jste je našli na hromadě uprostřed síně?“

„Kde jinde! Někdo je naházel na hromadu, udělal z nich táboráček a na tom vopékal Vohnouta. Slib mi, že zjistíš, kdo to udělal!“ žádal magistr neodbytně.

To, co Václav viděl, ho ale přesvědčilo, aby se k ničemu nezavazoval. Již staří Římané se ptali – cui bono? Komu to prospívá? Tady to ukazovalo na konšely staroměstské, neboť nebude-li kniha počtů, tedy kniha příjmů a výdajů města, mohou si ti, co mají klíče od truhel ve sklepě, nabrat grošů, kolik chtějí. Václav začal tušit, že bohatá obec staroměstská bude mít v příštím roce veliké finanční problémy. Z neradostného přemýšlení jej vyrušilo důrazné zabušení. To se ozývalo od vnějších, tedy konšelských schodů. Václav šel znechuceně otevřít. Uvědomil si, že váženou městskou radu považuje za sbor defraudantů. Odstranil bytelnou závoru a otevřel dveře. Za dveřmi stál úřadující purkmistr Václav Beránek, za ním první konšel Henzel Pešlův a dále alespoň osm konšelů, tedy skoro celá elita Starého Města velikého.

„Dozvím se konečně, co se tady stalo?“ rozkřikl se na Václava purkmistr. Potom uviděl tu spoušť. „To ne! To se musí stát, zrovna když jsem purkmistrem,“ politoval sám sebe.

„Kdo měl v noci službu?“ zajímal se Henzel Pešlův.

Slova se nečekaně ujal magistr. „Hned vám všechno vysvětlím, jen kdyby se blahorodá městská rada obtěžovala jít za mnou. Tady je teď velice nezdravé ovzduší,“ a sám se velmi dramaticky rozkašlal. Bylo to asi nakažlivé, protože někteří přítomní začali kašlat také. Tolik servilnosti od známého sprosťáka a hrubce Václav nečekal. Ono to ale účinkovalo. Konšelé bez námitek následovali vrchního biřice. K Václavovi se připojil Augustin apotékář, zkušený konšel, který se vyskytoval v každé druhé městské radě. Byl vzdělaný a rozumný. Podrychtář s ním rád spolupracoval. Byl také bohatý, takže si Václav nedovedl představit, že by vztáhl ruku na obecní peníze.

„Venku káže nějaký pomatenec o konci světa, což bývá na přelomu století běžné. Konec světa asi nebude, ale toto je určitě konec této městské rady,“ pronesl tiše k Václavovi. Pak se ještě otázal: „Kam nás to vede?“

„Myslím, že na dvorek,“ zašeptal Václav.

Magistr, který ještě stále držel ve své tlapě veliký kus loje, je opravdu dovedl na radniční dvorek před šatlavu, kde stály improvizované máry s ostatky nebohého Petra Kolomazníka. Už nebyly přikryty starou houní, ale tmavě šedým pláštěm s městským znakem. Na prsou měl – patrně z piety – železný klobouk, což byla obvyklá přílba biřiců. Magistr se konečně zbavil loje a počkal, až se všichni shromáždí. Pak se ujal slova.

„Nějací lotrasové, kterým není lautr nic svatý, se vopovážili vloupat do naší veleslavný radnice. Měli jistě spadeno na vobecní kasu. Ale narazili na Petra Kolomajzníka, statečnýho biřice, který měl v noci službu. Místo aby zdrhnul, statečně se jim postavil. Přesile holt nevodolal. A ti rojbři ho zapíchli a pak ho smažili na hromadě bichlí, hamfeštů a lejster. My jsme uslyšeli rámus, ale přiběhli jsme pozdě. Když nás viděli, utekli. My jsme udělali řetěz a začali hasit. Celou studnu jsme na to vybrali. Jen díky nám rathaus dosud stojí, jak ráčí blahorodá městská rada vidět. Tak si myslím, že nebohej a statečnej biřic Petr si zaslouží důstojnej funus.“

Jednou rukou uchopil přílbu a druhou dramaticky strhl plášť z ohořelé mrtvoly. To zamávalo i jinak otrlou městskou radou. Magistr zatím strčil Václavovi železný klobouk pod nos a začal skandovat: „Rakev, vejkrop, hrobovej plac, hrobník, farář, záduší!“ Přitom se díval vyzývavě na podrychtáře, takže Václav pochopil, že nesmí dát málo. A tak s povzdechem hodil do přílby tři groše. Magistr přistrčil přílbu ke konšelu Augustinovi a začal od začátku: „Rakev, vejkrop, hrobovej plac, hrobník, farář, záduší,“ dokud groše nezazvonily o železný klobouk. Když všechny obešel, zvonily v přílbě nejméně tři čtvrtě kopy.

Frána Koňhuba se už dlouho krčil u nějakého dřevníku a pozoroval nedlážděnou cestu, která se táhla od kláštera svaté Kateřiny až ke kostelu svatého Jana na Bojišti. Dál už byly jenom hradby. Tady na samém konci Nového Města byly ještě volné parcely a na úhoru se pásly krávy. Čekal už dlouho, vlastně od svítání. Jeho bývalé lapkovské řemeslo ho naučilo trpělivosti a také obezřetnosti. Místem schůzky byla prázdná stodola naproti. Jenže Frána si chtěl všechno předem dobře obhlédnout. Jestli Tóma přijde sám, jestli nepřivede biřice a vůbec jak se bude tvářit. Mnohdy na tom záleželo bytí nebo nebytí. Oba úkoly splnil. Zabil biřice a udělal to tak, že až ho najdou, budou myslet, že spadl opilý do vody. Zapálil radnici a hlavně spálil všechny knihy, tedy i knihu psanců. Tak budou mít on i jeho kolegové v Praze klid. Musel přitom zabít jakéhosi tatrmana, který se ho přišel zeptat se svíčkou v ruce, co tam dělá, takže alespoň nemusel zdlouhavě křesat. Úkoly tedy splnil, a tak by měl dostat slíbených pět kop do začátku a hlavně by ho měli přijmout do své tlupy juráti. Sám se v tomto velkém městě necítil dobře. Aby se pojistil, vzal jednu – jak sám soudil – nejdůležitější knihu, to pro jistotu. To kdyby mu Tóma ty groše nechtěl dát.

Konečně ho spatřil. Šel klidně a sám. Široko daleko nikdo, když ovšem pomineme dva pasáky, kteří hlídali krávy, které se pásly na zbytcích letošní trávy, a dvě babky, jež o něčem vášnivě diskutovaly přes plot. Tóma se rozhlédl a vešel do stodoly. Frána vykročil za ním. Tóma stál uprostřed mlatu a rozhlížel se. Frána Koňhuba potichu došel až k němu a zlehka mu položil ruku na rameno. Tóma sebou trhnul a znatelně se polekal. Uskočil stranou.

„Co to tu vyvádíš? Chodíš jako duch!“ Odplivl si a pokračoval: „Moc ses zrovna nevyznamenal. Víš to? Biřice jsi sice odkrouhnul, ale magistr, to je jejich kápo, ti slibuje pomstu. Jenže radnice stojí. Ani nevím, jestli shořely všechny knihy. Jestli neshořela kniha psanců, tak tady stejně dlouho nebudeš. No nevím, nevím, co tomu řekne velmistr!“

V tom městě mají všechno moc nóbl. Matěj Bradatý byl ňákej lapka! Třásla se před ním půlka jižních Čech. Ale že by se nechal titulovat velmistr? – myslel si pro sebe Frána.

Tóma zatím pokračoval: „Tak tedy nevím, jestli si těch pět kop vlastně zasloužíš…“

Frána se výhrůžně napřímil a sáhl po dýce. „No dobře, dobře! Snahu jsi měl,“ začal ho chlácholit Tóma. „Tady je těch pět kop.“ Vytáhl objemný měšec a podával mu ho. V poslední chvíli Fránovi blesklo hlavou, že mu měšec podává levou rukou. V pravé ruce se zaleskla dýka a Tóma zaútočil. Jenže dýka narazila na něco tvrdého. To už měl v ruce dýku i Frána a zarazil ji Tómovi do prsou až po záštitu. Tóma měl udivený výraz, ještě když se sesul k zemi.

„Tak takovýhle křiváci jsou ti pražští juráti,“ říkal si Frána, když zjistil, že naditý měšec obsahuje oblázky. „Ale to padla kosa na kámen! Já ty svý vydělaný kopy dostanu! A ještě sejmu toho, kdo za tím stojí, i kdybych měl přitom zdechnout!“ přísahal si a začal prohledávat zabitého. V jeho měšci našel necelých dvacet grošů. To znamenalo, že na schůzku šel s úmyslem zabíjet, a ne vyplácet. Frána si tím trochu vylepšil svůj rozpočet, neboť pitka s nebohým Vohnoutem stála celých šest grošů. Vtom ho něco napadlo. Sundal si svůj klobouk – nerad se s ním loučil. V jižních Čechách byl projevem určitého šviháctví. Nosili ho lovci, a lovit mohl jenom člověk svobodný. Tady se ale za svobodného považoval každý. Co se týče pokrývek hlavy, Pražané nosili buď klobouky nejrůznějších tvarů, nebo kukly. Od prostých až po švihácké dlouhé, zakončené střapcem. Právě takovou kuklu měl Tóma. Modrou, z dobrého sukna. Stáhl mu ji z hlavy, nasadil mu svůj klobouk, sundal si z krku klíč od radnice a vtiskl mu ho do levé ruky. Na prsa mu položil měšec plný oblázků. Najdou-li ho juráti, budou vědět, že nemají co do činění s nějaký zbabělcem, a jestli ho najde rychtář, bude mít hodně zamotanou falešnou stopu. Bylo dobře, že s sebou vzal tu knihu. Možná mu ještě poslouží, ale určitě mu teď zachránila život.

Mimořádné zasedání městské rady se konalo v síni pro strany, která byla pro tento účel provizorně upravena. Mimo členy městské rady byli přítomni i písaři a ostatní úředníci městští včetně podrychtáře Václava od Černého koně. Ti ovšem neseděli v lavicích.

Slova se ujal úřadující purkmistr Václav Beránek. „Svolal jsem vás, pánové, abychom se poradili, jak vyjít z této nebývalé a neslýchané situace se ctí. Shořely nejen knihy radní, ale též hamfešty, tedy privilegia českých králů. Staré Město pražské veliké je bez privilegií!“ zvolal pateticky. „Teď jsme jako poddanské městečko. A to se muselo stát v době, kdy jsem purkmistrem!“ Skoro se dal do pláče. Bylo vidět, že purkmistrem je poprvé, neboť konšelé se střídali po měsíci, a tušil, že také naposledy.

„Nejdůležitější privilegia Přemysla Otakara a císaře Karla jsou uložena ve zvláštní truhle s ostatními cennostmi ve sklepě radnice,“ oznámil první konšel Henzel, zeť Černého Pešla, který se na ten výlev citů už nemohl dívat.

„Opravdu? O tom se musíme hned přesvědčit!“ Václav Beránek se rozhlédl kolem stolu. „Kde jsou ostatní? Vaněk Ulšův a Ondřej Lut?“

„Konšel Ondřej je už delší dobu nemocen,“ hlásil jeden z konšelů.

„Vaněk Ulšův musel odjet na své statky, neboť mu vyhořela stodola,“ oznámil Henzel. „A ptáš-li se po klíčích, tak ty předal mně, protože jsem první konšel.“ Položil na stůl svazek několika klíčů. „Tady je předávám do rukou městské rady.“ Oddechl si, neboť cítil, že ty klíče jsou pořádně horké zboží.

Purkmistr se podíval na skupinu stojící v rohu. „Nevidím tady berního písaře Martina!“

Předstoupil nejvyšší písař Jan z Weilburka. „Písař Martin tu ještě včera byl, ale dnes jsem ho ještě neviděl. Poslal jsem pro něj domů, ale doma taky není.“

Konšelé se začali po sobě dívat. „Je zajímavé, že v této nezáviděníhodné chvíli chybí všichni, kteří mají na starosti městskou pokladnu,“ pronesl Augustin apotékář. „Jsem přesvědčen, že vůbec nejde o privilegia a knihy pamětní, ale o groše dole v pokladnici.“

Všichni ztichli. Po určité chvíli se ozval konšel Henzel. „Může mi někdo říct, kdy ten písař včera odcházel z radnice?“

„Když jsem odcházel, tak mi písař Martin říkal, že musí ještě něco spočítat, protože mu to nevychází. Zdál se mi velmi svědomitý, a tak jsem ho nechal ve svém kabinetu. Od té doby, co jsem koupil dům, už na radnici nespím,“ vysvětloval Jan z Weilburka.

„Takže ho nikdo neviděl odcházet?“ Henzel se mrazivě rozhlížel kolem sebe. Pak zařval: „Okamžitě mi toho písaře najděte!“

Mnozí si znatelně oddychli, neboť hlavní podezřelý nebyl nikdo z členů rady, ale jenom písař.

Podrychtář Václav opustil síň pro strany a vyběhl na dvorek k šatlavě, kde našel magistra, jak spí vsedě na sudu. „Magistře! No tak se probuď!“

„Co je? Zase vám něco hoří?“

„Nehoří. Ale spěchá to!“

„Tak to nech spěchat a mě nech chrápat!“

„Já myslel, že chceš, abych zjistil, kdo zabil Petra Kolomazníka!“ Václav to řekl proto, aby magistra probudil, a také se mu to podařilo.

„Ty už víš, kdo je ten raubíř? Tak se vymáčkni!“

„Tak jednoduché to zase není. Ale vím, kdo je zrovna hlavní podezřelý. Znáš berního písaře Martina?“

„Ty myslíš toho panáčka v birýtku, co se každýmu klaní? Tak to jsi vedle jak ta jedle! To si představit nedovedu, že by takovej záprtek dokázal sejmout zkušenýho biřice! S tím na mě, podrychtářskej, nechoď!“

„To záleží na tom, zdali ten zkušený biřic nebyl opilý. A také mohl mít písař Martin komplice.“

„Tak to prr! Nadranej tentokrát nebyl. Já byl až do půlnoci v Šmerhovské hospodě a Vohnouta jsem tam ani nezahlídl. Na to můžeš vzít, podrychtářskej, jed!“

„Když se budu chtít, jak ty říkáš, nadrat, tak nepolezu do Šmerhovský hospody, kde mě každý zná. Právě naopak. Půjdu co nejdál od radnice.“

„Jenže ty na to jdeš moc učeně. Ty se pocváláš vožrat až do Kolína. To by mě přešla chuť!“

„Nechme toho! Je nutné, abys poslal biřice ke všem branám, aby se zeptali, jestli písař Martin neopustil město, a když, zdali měl koně. Také bych chtěl vědět, jestli byl sám.“

„Víš vůbec, podrychtářskej, kolik je v Praze bran?“

„Vím. Samozřejmě že vím. S Vyšehradskou špičkou celkem pět, a nesmíme zapomenout ani na Mosteckou bránu. Staroměstské brány mě nezajímají, protože všechny vedou do Nového Města a nikdo je nehlídá.“

Na další magistrovo brblání ještě dodal: „Víš, kolik je, magistře, v Praze zámečníků? Tak ty budu muset odpoledne oběhnout já, abych zjistil, jestli si někdo nenechal udělat klíče od sklepa a od truhel podle hliněného nebo voskového otisku. A jen tak mezi námi: proč přišli konšelé po ohni tak pozdě?“

„Nenechal jsem pro ně poslat, protože by jenom překáželi,“ odpověděl magistr.

Pánové nahoře se zatím rozhodli zkontrolovat sklep. Václav je potkal na mázhauzu.

„Kde vězíš, podrychtáři? Potřebujeme, aby biřici běželi k branám zjistit, jestli ten zpropadený písař neopustil město,“ zlobil se purkmistr Beránek.

„To jsem byl právě zařídit,“ oznamoval Václav.

Dole zjistili, že zámky od truhel i ode dveří jsou nepoškozené, jak ostatně Václav předpokládal. Kdyby se totiž někdo do sklepa vlámal násilím, proč by pak pálil městské knihy? Přesto se ještě zeptal konšela Augustina: „Městská kniha počtů se nenašla?“

„V tom je právě ta potíž! Máme truhly, v nich nějaké groše, ale nikdo neví, kolik by jich tam mělo být,“ odpověděl Augustin apotékář.

„Neví to alespoň ti, kteří měli finance na starosti?“

„Těžko. V truhlách jsou zástavy, sirotčí peníze, vybraná berně, příjmy z placu a pokut a to nemluvím o tom, že si sem někteří měšťané ukládají peníze, protože si myslí, že tady jsou v bezpečí.“ Konšel Augustin si povzdechl a dodal: „Že já se nechal jmenovat do této městské rady!“

Podrychtář Václav zastavil nejvyššího písaře Jana z Weilburka, který byl doktorem práv, a proto ho tedy oslovoval „doktore“.

„Doktore, věnuj mi chvilku času, prosím. Rád bych se zašel podívat do tvého kabinetu, kde byl písař Martin naposledy.“

„Samozřejmě. Pojď se mnou. Vše je tam ponecháno tak, jak to Martin zanechal. Mimochodem, já si vůbec nemyslím, že zločiny, ze kterých je podezříván, spáchal. Doufám, že se to vysvětlí.“

„Jestliže utekl, tak je to důkaz, který nelze přehlédnout,“ zdůraznil Václav.

„Jistě. I já znám právo. Ale zdá se mi to poněkud předčasné.“

To již došli do druhého patra, což byla neoficiální část radnice. Byly zde byty písařů, byt vrátného a různé komory a také takzvaný kabinet, dřívější byt Jana staršího z Weilburka, dokud nekoupil dům. Dnes ho jeho syn používal jako svou soukromou písárnu.

Náhle se ozval dupot a proti nim vyběhl stařík v noční košili, přes kterou měl navlečený starý kožich. Byl naboso, jen v dřevácích, které vydávaly ten strašný rámus.

„Ale to je Žibříd! Vrátný! Prý je nemocen,“ zvolal Václav.

„No právě! Takhle pobíhá už tři dny. Má průjem, lidově běhavku. Jako by si nemohl pořídit nočník!“

„Jen aby to nebyla úplavice! Měl by ho prohlédnout doktor. Ale Žibříd o tom nechce ani slyšet. Asi se bojí poplatku, který si lékaři účtují,“ vysvětloval Jan z Weilburka.

„Snad Augustin apotékář by se na něj mohl podívat. Je to v zájmu celé radnice,“ navrhl Václav.

V kabinetu byly hned dva pulpity. Jeden nižší s křeslem a druhý, u kterého se stojí. Pak několik truhel, lavice a nezbytné police s psacími potřebami.

„Tady se pokouším sepsat městská práva. První oddíl je věnován městským privilegiím, která jsem všechna již opsal. I když originály shořely, kopie zůstaly zachovány.“ Písař Jan zálibně pohladil objemnou knihu s kováním.

„Jen díky tobě,“ neopomněl poznamenat Václav.

„Jak já znám naše pány, ta ztracená privilegia se budou snažit všelijak vylepšit. A tak jim přesný opis možná vhod nebude. Ale to je jen mezi námi.“ Nejvyšší písař přiložil prst na rty. Pak se však otočil a ukázal na druhý, vyšší pulpit. „Tady pracoval včera večer písař Martin.“

Václav toho využil a položil další otázku. „Mohu se zeptat? To písaři pracují i v neděli?“

„Ale kdepak! Jenže já neodolal a alespoň na odpoledne jsem sem zaběhl, abych mohl v klidu pracovat na městských právech. Máme půlročního synka a doma na to není ani pomyšlení.“

„Tak to ti ze srdce gratuluji!“

„V síni pro strany jsem našel písaře Martina, jak se hmoždí s počty. Opodál přešlapoval nějaký biřic s klíčem, který se už nemohl dočkat, až zase odejdeme.“

„Tobě on neotvíral?“

„Ne! Od té doby, co jsme zde bydleli, mám svůj klíč. Já vím, jaké to je, poprvé dělat městský účet. Když jsem to kdysi dělal já, vše jsem počítal nejméně třikrát. Protože až se budou městské počty po Třech králích předkládat ke schválení, musí to souhlasit do haléře. Proto jsem nabídl písaři Martinovi svůj kabinet. Ten biřic totiž chvílemi klepal klíčem o lavici a v tom se nedá počítat.“

Václav pohlédl na druhý pulpit, na němž trůnil nepostradatelný abakus, tedy počítadlo, bez kterého šlo těžko spočítat složitější početní úkoly, a dále na změť papírů a jejich útržků.

„Doktore, není možné, aby se kniha počtů nacházela zde? Vždyť by bylo nejjednodušší, kdyby berní písař porovnával své výpočty s knihou počtů,“ napadlo ho.

„To je naprosto vyloučeno! Zrovna tak jako nesmí rychtářský písař nic zapisovat do knihy soudní ani s ní manipulovat bez přítomnosti rychtáře, tak ani berní písař nesmí manipulovat s knihou počtů bez přítomnosti konšelů k tomu určených. Sám bych to pochopitelně nedovolil!“ Jan z Weilburka byl téměř pohoršen.

„Jak ale má potom písař něco počítat, když vlastně neví co!“ divil se Václav.

„O příjmech a výdajích si písař dělá průběžně poznámky. Ty potom sečte a porovná s knihou počtů, ovšem za přítomnosti jednoho z konšelů. Již dlouho jsem pánům radil, aby na knihy městské pořídili kovanou truhlu. Nedali na mě a takhle to dopadlo.“

„Pak by ale šla sestavit kniha počtů z poznámek, které si dělal písař Martin a které se tady všude válí,“ zaradoval se Václav.

„Tak to tě musím zklamat. To vůbec nepřichází v úvahu. Zaprvé – takové počítání se děje několikrát ročně, poznámky se píšou olůvkem a pak se vymažou. Papír je totiž drahý. Tvůj písař to tak nedělá?“

„Dělá! Samozřejmě! A kousky pergamenu vyškrabává. Jen jsem myslel…“

„Zadruhé – v truhlách jsou zástavy, sirotčí peníze, které se v roce nehýbají. Zatřetí – peníze některých cechů a i jednotlivých měšťanů…“

Nejvyšší písař, doktor Jan z Weilburka, chtěl vypočítávat dále, ale přerušil je rychtářský písař Zdík.

„Podrychtáři! Páni se po tobě shánějí! Máš jít okamžitě soudit.“ Zdík se přitom šklebil a potlačoval smích.

„Dnes jsem nikoho nepředvolal a stejně nemám kde soudit,“ snažil se ho odbýt Václav.

„Pánové byli tak laskaví, že nám vyklidili část síně pro strany a určili přísedící.“

„Tak proč se toho neujali sami? Vždyť oni mají v tomto městě nejvyšší soudní pravomoc! A můžeš mi říct, čemu se směješ?“

„Směji se proto, že dole na tebe čeká Manda tandléřka s nějakým židem,“ oznamoval radostně rychtářský písař Zdík.

„To mi ještě scházelo!“ povzdechl si Václav. Pak se obrátil na nejvyššího písaře. „Doktore Jene, děkuji ti za tvé zevrubné vysvětlení. Jak vidíš, povinnosti mě dostihly i ve tvé milé společnosti.“ Uklonil se.

„Dobře pořiď, podrychtáři, a co nejméně urážek na cti.“ Tím dal najevo, že i jemu je Manda známá.

Manda byla postrachem tandlmarku, tedy trhu se zbožím použitým. Byla absolutní přebornicí v urážkách na cti a několikrát se na trhu i poprala. Jednou musela dokonce chodit se žernovem, ale pokoj si stejně nedala.

Sotva podrychtář Václav vešel do síně pro strany, pocítil, jak se to tam změnilo. U lavice pro rychtáře a přísedící stála Manda, šlojíř bojovně na stranu, a něco křičela na zvědavce, kteří zaplnili téměř celou síň. Opodál stál nějaký žid v kaftanu, s rozbitým nosem, a na hlavě měl cosi, co zbylo z jeho špičatého klobouku.

„Ááá! Tady máme ouda vší spravedlnosti!“ zareagovala na Václavův příchod Manda. „Po pokutách von pase jako čert po hříšný duši. Ale když jde vo spravedlnost, spěchá jako chromajzl na krchov,“ dala k lepšímu.

Navzdory pochmurným okolnostem nedávného požáru to všem přítomným zvedlo náladu. „Mlč! Nebo tě budu pokutovat za urážku rychtářského soudu!“ zahrozil Václav, i když ze zkušenosti věděl, že to na Mandu nezabere.

„Já? Já bych tě mohla urazit, když tě nazývám oudem spravedlnosti? Nebo snad nejsi? Tak promiň, že jsem se spletla.“

Přítomní se očividně bavili. Podrychtář Václav se posadil na lavici a pozdravil se se dvěma přísedícími konšely.

„Sešli jsme se zde proto, abychom zjistili podstatu kauzy a dopátrali se, kdo je původ, tedy strana žalující, a kdo je pohnaný, tedy stranou žalovanou,“ řekl Václav pevným hlasem. „Předem jsem nucen upozornit, že je-li jednou stranou pře osoba židovského vyznání, může se soud konat pouze za přítomnosti židovského rychtáře.“

„To jako znamená, že já, křesťanka, měšťka osedlá, poplatnice všech těch platů, lózungů a jinejch zlodějstev, se nedočkám spravedlnosti, dokud nebude tady na fleku nějakej další neznabožskej ouřada?“

„O královském nařízení zde nebudeme diskutovat. Ostatně podotýkám, že židovský rychtář je křesťan a jeho úkolem je, aby se osobám židovské víry dostalo spravedlnosti.“

„A kdo dohlídne, aby se spravedlnosti dostalo mně? To král nenařídil?“ vložila se do toho Manda tandléřka.

„Od toho jsou zde přítomní přísedící.“

„To tedy koukám! Já si myslela, že tam čekaj, aby se šábli vo ty pokuty, který vode mě vybereš.“

„Mám to zapsat?“ ptal se se smíchem rychtářský písař Zdík. Václav o něm slyšel, že si Mandiny průpovídky zapisuje, a je to prý čtení více jak kratochvilné.

„Musím já tohle poslouchat?!“ ohrazoval se přísedící konšel Blažek.

„Magdaléno tandléřko! Stala-li se ti křivda, podej půhon bez dalších poznámek!“ přikázal Václav, aby zabránil dalšímu veselí.

„Poháním tady toho neznaboha, žida Abela, že po mně hodil holí! Co holí! Kyjem po mně hodil, s oumyslem mě dočista zmrzačit, a způsobil mi červenou ránu!“ Manda začala zvedat všechny své čtyři sukně, aby ukázala příslušné zranění, což způsobilo další senzaci.

„Tak to by snad stačilo. Vzali jsme to na vědomí,“ snažil se ji zastavit Václav. „Ptám se tě, opatrný žide Abele, proč jsi hodil tady po Magdaléně tandléřce holí? Můžeš nám to vysvětlit?“ pokračoval.

„Ale já po ní nechtěl nic hodit! Hospodin je mi svědkem! Vážení konšelé, vážený pane rychtáři, já jsem hodil po kočce,“ vysvětloval Abel.

„Vypadám snad jako kočka? No řekněte, vypadám? Dycinky jako lev,“ ohradila se Manda.

„Jenže se na mě tahle Jezábel vrhla, koš na hlavu mi narazila a pak mi rozbila nos. Ještě teď mi z něj krev stříká!“

„Příště ti ten pohanskej hébl urazím! To si budeš do smrti pamatovat!“

„Můžeš mi říct, proč házíš po kočkách, a ještě k tomu tak neobratně?“

„Za to všecko můžou nepřátelé lidu izraelskýho, buřiči jacísi. Měl jsem boudu a tu mi v noci odnesli před kostel Jákobův a zatarasili s ní vchod. Šámes toho kostela, kostelník mu říkají, mou boudu rozštípal a ještě jsem musel zaplatit půl kopy a čtyři svíčky z vosku pokuty. Nechal jsem si postavit boudu novou, jenom prkna stála přes kopu. A co trámy? A plat tesaři? Když ji nemohli odnést, tak ji alespoň otevřeli. Ty nejlepší kusy loje mi ukradli a dovnitř mi strčili kočku. Co ta toho sežrala! Když jsem ji viděl, tak jsem po ní hodil holí a tahle dračice se na mě vrhla.“

„Ty kramaříš s lojem?“ zpozorněl Václav.

„Ano, s tím nejjemnějším.“

„Nebyl sis tady stěžovat dnes ráno před rozedněním?“

„Ne. Co bych tady dělal, když tu nikdo není? Nejsem mešuge,“ ohrazoval se udiveně Abel. Náhle mu to došlo. „Ó Adonai! Snad si nemyslíš, že jsem podpálil radnici?“

„Tady to máme! Je to spiknutí! Nejdřív podpálí radnici a pak mě chce zmrzačit,“ zařvala Manda, až sebou zkoprnělí posluchači trhli.

„Ty si opravdu myslíš, že by byl tím paličem?“ ptal se šeptem Václava přísedící Blažek.

„Vůbec ne! Ale ptát se musím,“ zamlouval to Václav. „Táži se tě, Magdaléno tandléřko! Máš pro své tvrzení nějaké indicie?“ ptal se, aby hned zpočátku zarazil Mandiny spiklenecké teorie.

„Jakýpak imbecie! Moje zkrvavená noha ti nestačí?“ Manda se chystala znovu zvedat sukně.

„Jestli tomu dobře rozumím, tak vznášíš půhon tady na přítomného Abela, kramáře s lojem, hebrejského vyznání, že ti způsobil modrou ránu.“