Přeložil:

JAN LUSK

Leo Kessler: Schirmerova legie smrti

Vydání první

Copyright © Macdonald & Co Publishers Ltd 1983

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1862. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Schirmerʹs Death Legion vydaného

nakladatelstvím Futura Publications, a Division of Macdonald & Co

(Publishers) Ltd, Londýn v roce 1983

Český překlad © 2014 Jan Lusk

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektor Oldřich Šetrný

Ilustrace na přebalu © 2014 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-893-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-937-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Leo Kessler

SCHIRMEROVA LEGIE SMRTI

(ukážka)

Z historie pluku SS Wotan

MISE JE PŘIPRAVENA

Jedna

Panovalo nesnesitelné vedro. Nebe nad Alžírem žhnulo jako pec. Vzduch se ani nepohnul. Moře dole bylo hladké a modré. Do běla rozpálené slunce řezalo do očí jako ostrý nůž. V příkopech netečně funěli vychrtlí toulaví psi, jimž bylo příliš velké horko, aby vyrazili na lov zbytků skopového a kuřecích kostí, vyhazovaných po ránu za bistra.

Pomalu, velice pomalu se malé procesí velbloudů a bosých pouštních Arabů zahalených ve špinavých bílých dželabách vinulo cestou po příkrém srázu ke kasbě. Mozabitští obchodníci sedící jako tlustí slimáci v tmavých vchodech svých krámků poďobaných od kulek je tiše sledovali.

Všude byl natažen ostnatý drát. Navršené pytle s pískem chránily všechny veřejné budovy, na okna kaváren byly nově připevněny ocelové sítě, jež je měly chránit před ručními granáty, které na zákazníky začali házet teroristé projíždějící kolem na malých motocyklech koupených z druhé ruky. Podél cesty do svahu stály v padesátimetrových rozestupech malé betonové krychle, střežené bledými, vyděšenými francouzskými rekruty v obrovských ocelových helmách, kteří své zpocené ukazováčky drželi permanentně obtočené kolem spouště zbraní. Ve sluncem opékaných ulicích africké metropole byly toho dne nenávist a strach přímo hmatatelné. Vzduch byl plný napětí. Všichni cítili, že se něco stane – a brzy.

Karavana zastavila u vstupu do kasby. Francouzský velitel ukrytý ve vysoké strážní věži u vchodu zvolal své otázky a vůdce zástupu, obrovský chlap, zakřičel lámanou francouzštinou odpovědi a celou dobu držel v natažené ruce propustku, aby si neviditelný Francouz mohl na dálku prohlédnout jeho fotografii.

„Passez, sales cons!“ zvolal důstojník konečně a utrmácený hlouček vykročil k bráně pod namířenými hlavněmi kulometníků z věže, protože pouštní Arabové vstupovali na nepřátelské území. Kasba byla již celé měsíce ovládána rebely. Toho nebezpečného léta 1956 by si žádný Francouz netroufl vstoupit do tohoto zlověstného světa mimo zákon. Nepřežil by ani pět minut. Kasba je nakonec spolkla a francouzští vojáci vysoko nad zemí se opět pohroužili do odpočinku.

V zástupu jeden za druhým procházeli lidé i velbloudi schodišti vysekanými v úbočí hory jako tmavé rokle, lemovanými po obou stranách temnými výklenky, osvětlovanými ohněm z dřevěného uhlí nebo lampami na olivový olej. Rozpálený vzduch naplňoval těžký odér česneku a kuskusu. S neskrývaným výrazem opovržení poháněli pouštní Arabové s tmavými jestřábími tvářemi svá zvířata přeplněnými uličkami mezi židovskými podomními obchodníky, jako uhel černými nubijskými sluhy, hadži s bohatě zdobenými žlutými nebo zlatými turbany prozrazujícími, že jejich nositel absolvoval pouť do Mekky, a žebráky dávajícími na odiv své puchýře, polehávajícími na pahýlech končetin vedle svých hrnků.

Prošli Kovářskou uličkou, v níž řinčela kladiva vytloukající kávové hrnky a koše na oheň. Prodírali se k súku, kde se tlačily zahalené venkovské ženy, které u malých stánků prodávaly své výpěstky. Dále v Krejčovské uličce seděli mistři a jejich tovaryši se zkříženýma nohama na nízkých stoličkách a pilně šili pytlovité kalhoty, oblíbené mezi vesnickým lidem. Velký Arab, který byl zřejmě náčelníkem skupiny, si odkašlal a odplivl do prachu u jejich nohou a utrousil cosi o „všivých nevěřících židácích“, kdykoli procházel kolem některého z nich.

Prošli už skoro celou kasbou. Brána na opačné straně byla vzdálená jen pět set metrů, a přesto to vypadalo, že pouštní Arabové dosud nenalezli to, kvůli čemu sem přišli. Na začátku Rue Mormol, kde byly zdi počmárané buřičskými hesly a obvyklým „instigfal“ – osvobození – zvedl jejich rozložitý vůdce ruku, aby se zastavili.

Ostatní vděčně zalehli na hřbety svých oslů a kostnatýma rukama se přidržovali nákladu, zatímco obr se rozhlížel kolem, jako by hledal něco konkrétního. Nalevo byl další súk hemžící se prodavači a apatickými zákazníky. Napravo se nacházel bordel vzhledově odpovídající protějšímu tržišti – tlusté, macaté, zmalované ženy vyklánějící se z oken a u dveří znuděný strážný s prastarou puškou nedbale pověšenou přes rameno, který líně vyškrabával z konzervy studené bílé fazole. Před nimi ležel jediný přímý úsek silnice v celé kasbě, vedoucí k výjezdové bráně.

Obr se mračil. Ostatní za ním vypadali, že spí. Neozývalo se nic než vzdálený šum tržiště. Čekající děvky v horních oknech tiše kouřily, i na ně bylo příliš horko, aby spolu jako obvykle klábosily. Pes nadzvedl nohu a vymočil se na nohu strážného pojídajícího fazole. Ten si toho ani nevšiml.

Hromotluk náhle učinil něco podobného. Nadzvedl pravou nohu a vypustil dlouhý, uvolněný a nemuzikální prd. Podobný slýchávali a uznale na něj pokyvovali poddůstojníci v jídelnách, němečtí i francouzští, od Osla na severu po Oran na jihu a od Saint-Nazaire na západním pobřeží Francie po Smolensk daleko v Rusku. Spící Arabové se náhle probrali do horečné aktivity. Odhodili dlouhé róby z velbloudí srsti a odhalili strakaté uniformy Cizinecké legie. Zároveň s tím sáhli po svých samopalech.

„Ještěrky!1) Ještěrky jsou tu!“ vykřikla hystericky jedna tlustá děvka a okamžitě padla k zemi, když těsně pod jejím oknem vyšily kulky do zdi smrtící olověný vzor.

Arabský strážný u dveří bordelu se potýkal s řemenem pušky. Pozdě. Seržant Schulze vyskočil. Rozmáchl se pěstí velikosti parního rypadla. Ve slunci se zaleskl mosazný boxer – jeho oblíbený „hamburský uklidňovač“. Pak udeřil do mužovy snědé tváře. Zapraskaly kosti. Z rozdrceného nosu vystříkla krev. Strážný se zhroutil do prachu a plival krvavé kousky zubů. Schulze ho přeskočil s bojovým pokřikem Schirmerových zabijáků: „Alles für Deutschland!… Alles für Deutschland!“

Vykopl botou. Dveře se rozletěly a utrhly se z pantů. Schulze se přikrčil. Do tmavého vnitřku, páchnoucího levnou voňavkou děvek, vypálil od boku dávku. Rámus střelby trhal uši. Arab se skobovitým nosem se s automatem v ruce slepě zapotácel podél zdi. Schulze vtrhl dovnitř a ve čpavém odéru kašlal.

Z pokoje nalevo vyběhl tlustý muž ve splývavém pruhovaném pyžamu, ruce držel nad hlavou a brada se mu třásla strachy.

„Nestřílejte… nestřílejte,“ trylkoval a po odulé tváři mu stékaly slzy. „Nestřílejte!“

„Seberte ho!“ štěkl Schulze na muže tlačící se za ním, zatímco ostatní pálili krátké rychlé dávky do oken v horním poschodí domu, aby udrželi obyvatele přilepené k zemi.

„Schnell… vite… allez… tlusťochu!“ zaburácel a nakopl Araba do zadku, až vyletěl ven, kde se už rozléhal hluk silných motorů. „Ty a ty, za mnou.“

Ve výsadkářských botách s gumovou podrážkou naráz po dvou vyběhl rozvrzané schody. Shora se k němu snesl granát. Přikrčil se a granát proletěl nad jeho ramenem a vybuchl neškodně dole. Schulze za běhu vypálil. Jeden Arab pronikavě zaječel a zhroutil se přes zábradlí. Dopadl na zaprášenou mramorovou podlahu jako pytel cementu.

Muži ze Schirmerova praporu francouzské Cizinecké legie pročesávali dům, který den předtím vojenská rozvědka označila za centrálu alžírské FLN.2) Rozráželi dveře, stříleli rychlé salvy do temných místností a pak překračovali mrtvé a umírající, aby vytáhli ven hlavní zajatce. Příslušníci praporu byli povětšinou Němci z bývalých SS, zbrutalizovaní deseti lety válek na třech kontinentech, zaslepení nenávistí k „bolšánům“, „žlutým hubám“ a „přičmoudlým“. Neznali ani neočekávali milost. Pokud by s nimi nebyl jejich drsný poddůstojník, všechny bez rozdílu, ženy i muže, by postříleli. Teď přebíhali z místnosti do místnosti a domem se rozléhal rachot samopalů a hysterický řev vyděšených děvek. Venku na ulici, pokryté těly mrtvých Arabů, se zatím blížil hluk motorů.

Za několik minut leželo přibližně deset zajatců s tvářemi popelavými strachem na zemi s rukama na temeni vyholených hlav. Legionáři bránící ulice se kryli v příkopech a zaháněli odstřelovače, kteří se objevili na střechách, aby odrazili tento překvapivý útok na samé srdce bašty vzbouřenců.

Schulze automaticky zaznamenával přestřelku. Odstrčil vřeštící děvku, která byla celá nahá až na černé punčochy a boty na vysokém podpatku, a přistoupil ke štíhlému mladíkovi se zlatými brýlemi, který se krčil ve vzdáleném koutě místnosti s rukama vzhůru a ječel: „Prosím nestřílejte… prosím ne!“

Na okamžik Schulzeho oči sjely s patrným obdivem na kypré poprsí děvky, trčící z pružného těla jako dva přefouknuté fotbalové míče. Rebel se chopil příležitosti. Pravá ruka mu hbitě sjela za krk. Zableskl se nůž.

„Deutsches Schwein,“ zavrčel dobrou němčinou a hodil nůž.

Schulze se přikrčil právě včas. Děvka tak rychlá nebyla. Nůž se jí zabodl do pravého prsu a ona se zapotácela, svírala čepel a po prstech jí stékala jasně červená krev.

Schulze zařval vzteky. Popadl hubeného mladíka za krk a vší silou svých svalnatých ramen jím mrštil o zeď. Muž šokovaně otevřel ústa a Schulze, bez sebe vzteky, mu do nich zarazil hlaveň svého samopalu. Děvka mezitím zemřela u jeho nohou na podlaze.

„Žer olovo, ty hnědá svině. Právě jsi zamordoval dobrou štěrbinu… Rozstříknu tvůj zasranej mozek po celý zkurvený zdi!“

„Schulze, dost! Nechte toho!“ vykřikl známý hlas němčinou s přízvukem. „Toho hajzla potřebujeme… Nestřílejte!“

Schulze se otočil, samopal však držel hluboko v rebelových ústech. Byl to major Washington Lee Lincoln Lightning, přezdívaný Bílý Blesk, Schirmerův zástupce. S americkým parašutistou, kdysi příslušníkem 101. výsadkové divize, než ve rvačce zabil nadřízeného důstojníka a uchýlil se k Schirmerovým zabijákům, si příroda ošklivě zahrála. Jeho obličej, i když neměl oční víčka, vypadal jako z armádního náborového plakátu – přísný a odhodlaný, s jemně tvarovaným nosem a úzkou, bojovnou bradou. Byl dokonalý až na jedinou věc – od narození neměl na svém těle ani jediný chloupek. Neměl obočí ani vousy a byl úplně plešatý. Zkrátka Bílý Blesk.

„On je mozek, vy horká hlavo,“ řekl ležérně – alespoň to tak znělo. Zamířil svou pětačtyřicítkou skrz okno a sestřelil ostřelovače z protější střechy. „Budeme ho potřebovat, aby mluvil.“

„Jestli ho ta ušatá prdel Tod dostane do pazourů, bude zpívat jako kanárek,“ ušklíbl se Schulze a vytáhl zbraň ze zajatcových úst. „Ten sráč dovede přinutit mluvit i mumii.“

Arab se úlevou skoro zhroutil na zem. Schulze ho skopl ze schodů za ostatními a smutně se naposledy ohlédl za děvkou.

„Velký hovno na vánočním stromku,“ povzdychl si. „S takovejma plícema by to chudák holka dotáhla daleko. Ty její kozy by si chlap moh omotat kolem hlavy a několik dní necejtit bolest.“ Obřadně se shýbl a zatlačil jí oči a pak už pelášil dolů po schodech a za ním se do kamenných stěn zavrtávaly kulky a zasypávaly ho omítkou.

V jasném světle venku zamrkal. Zabijáci strkali své zajatce do dvou čekajících polopásových transportérů, jejichž řidiči túrovali motory, jako by už už chtěli být pryč.

„Ztráty, Pavoučí zadku?“ vyštěkl Schulze.

Seržant Hermann se ušklíbl a zvedl jeden prst. Pavoučí zadek se mu říkalo pro jeho zvláštní chůzi, protože v roce 1942 u Stalingradu mu střepina granátu ustřelila pravou hýždi.

„Jeden schytal kulku do břicha. Nic vážnýho. Ale o kousek níž už by nebyl moc k užitku dámám.“ Suše se zachechtal a zeď nad jeho hlavou zkropila salva z kulometu. Schulze úlevně vydechl. Zvládli to. Všechno proběhlo daleko lépe, než on i plukovník Schirmer očekávali.

„No prosím. Ale vy jste stejně hejno trubců. Snůška teplých bratrů – s kusem ženský byste stejně nevěděli, co máte dělat, ani kdyby už ležela na zádech s doširoka otevřenou perlovou bránou. Los – jdeme! Ty pitomci na střeše jsou na můj vkus moc blízko.“

Schulze a Bílý Blesk se vmáčkli na korbu obrněnce, do jehož pancéřových bočnic bubnovaly kulky jako tropický déšť na plechovou střechu.

„Rozjeďte to!“ křikl štíhlý Američan přes rámus.

Řidiči nepotřebovali pobízet. Zařadili rychlost. S kovovým zachřestěním a skřípotem vyrazily oba polopásové transportéry vpřed. Ozval se silný zlostný pokřik a rebelové začali seskakovat z nízkých střech po obou stranách ulice a vzduchem zasvištěly granáty. Ti odvážnější z nich se občas postavili doprostřed cesty a pokoušeli se zasáhnout zpocené, uštvané řidiče skrz úzké štěrbiny jejich průzorů. Zdálo se, že legionáři míří přímo do zkázy.

Ale plukovník Erwin Schirmer, veterán deseti let partyzánské války, byl na tyto poslední kritické okamžiky odvážného nájezdu na kasbu plně připraven. Neohroženě se postavil doprostřed výjezdové brány s čepicí otočenou dozadu na vyholené hlavě a s širokým úsměvem na ošlehané bronzové tváři, již zdobila fialová jizva od bodáku pod levým okem, a zvolal: „Minomet jedna… minomet dva… Pal!“

Krčící se osádky minometů, rozmístěné po obou stranách brány, sehnuly hlavu a v téže chvíli vypálily. Zazněly dvě exploze připomínající krknutí. Obscénní pšouk. Schirmer zamrkal. Vysoko k jasně modré obloze uháněly dvě černé tečky. O chvíli později zmizely z dohledu.

Se zuřivým vytím se znovu objevily – a dopadly přímo na střechy po obou stranách ulice. Vyšlehl fialový plamen. Z obou bomb se okamžitě vyvalil oslepující bílý kouř a zpocení minometníci horečně zasypávali celou délku ulice dalšími střelami.

„Plyn… plyn…,“ křičeli vzbouřenci v panice, v náhlém návalu hrůzy odhazovali zbraně a dramaticky se popadali za hubená hrdla, jak se bílý kouř zvedal výš a výš v dusivých oblacích. „Francouzi vrhají plyn…“

Schirmer se usmál na „Bukvici“ Petersena, který velel minometné četě.

„Dobrá práce, poručíku,“ zvolal, když první obrněnec prosvištěl branou v oblaku zvířeného prachu. „Přímo na cíl.“

Bukvice Petersen, někdejší příslušník divize SS Totenkopf a nositel Rytířského kříže s dubovými ratolestmi za mimořádnou statečnost, si přitiskl k namalovaným rtům lakované nehty a poslal veliteli polibek. Schirmer se usmál. Jeho zabijáci se znovu dostávali do formy.

Dva

Seržant Tod, bývalý gestapák, který byl oficiálně zařazen u praporu jako politický důstojník – toto označení si Schirmer vypůjčil od Rusů – ale jehož skutečnou funkcí byl mučitel, si olízl vlhké ochablé rty a zadíval se na vězně.

Rebel se šrámy na tváři se snažil netřást, ale nedařilo se mu to. Němec si pohrával s váčkem na tabák vyrobeným z usušené kůže z prsu černošky, včetně zašedlé bradavky. Předstíral, že si zachvění nevšiml, ale nebylo tomu tak. Po deseti letech, která strávil ve sklepeních centrály gestapa v Prinz-Albrecht-Strasse 10, už přímo cítil strach oběti. Nepřerušil ticho, ale dál si hrál s talismanem pro štěstí, který osobně odřízl z mrtvého těla jedné vězeňkyně, jak to vyhovovalo jeho sadistické, hrůzostrašné povaze.

Venku v kasárnách oslavovali zabijáci své vítězství, nalévali se levným koňakem a pinardem, které jim dodal plukovník Mercier z legie. Teď právě hulákali staré pochodové písně SS. Brzy se začnou drát ven z kasáren a Schirmer bude muset povolat padesátifrankové děvky, aby je zklidnily.

Tod se znechuceně zamračil. Nesnášel chlast a šoustání se ženskými. Jak čistí a nevinní byli tihle malí chlapci, dokonce i ti arabští, ve srovnání s tlustými, zmalovanými, vyžilými děvkami, s jakými si legionáři užívali. Pak pustil opilce a děvky z hlavy a soustředil se na svůj úkol.

„Tvé nom de guerre je Heinrich,“ řekl, aniž se podíval do poznámek, které mu plukovník Mercier předal před hodinou. „Ve skutečnosti se jmenuješ Amar a jsi synem Kaída Abdala Kadíra ben Mahmudího. Za německé okupace jsi odjel do Berlína a studoval tam, dokud – ehm – náš Führer nepadl v čele svých vojáků v poslední hrdinné bitvě o hlavní město.“

Vězňova opuchlá ústa se hloupě otevřela.

„Proto krycí jméno Heinrich,“ pokračoval Tod. „Není to moc originální.“

„Přebrali jste si to všechno úplně špatně,“ koktal vězeň bezchybnou francouzštinou. „Jsem synem chudého obchodníka. Nikdy jsem neopustil Alžír a celý svůj ži…“ Jeho námitka se proměnila v bolestný výkřik, když mu jeden ze statných vojáků stojících vedle něj hrubě dupl těžkou botou na bosou nohu.

„Jednoho z našich poddůstojníků jsi nazval deutsches Schwein,“ pokračoval Tod, jako by se nic nestalo. „Dokonalou němčinou, pokud vím.“ Ošidně mírný tón v jeho hlase vystřídala holá výhrůžka. „Teď poslouchej, prase, chystám se klást otázky a chci slyšet odpovědi… a chci je rychle!“

Téměř mimoděk sevřel vězeň rozbité rty, jako by již sbíral sílu nemluvit. Todovy tmavé oči za brýlemi zablýskaly skoro sexuálním vzrušením. Vězeň si chce hrát a on si rád hrál s vězni – a s malými sladkými chlapečky to bylo ještě lepší. Ukázal na smaltovaný kýbl a koště, které tvořily jedinou výzdobu místnosti.

„Vidíte ty věci, desátníku?“ vyštěkl. „Ukažte mu je taky.“

Větší z dvojice vojáků popadl vězně za kudrnaté vlasy a otočil mu hlavu.

„Vidím… vidím…,“ procedil skrze zaťaté zuby a oči se mu zalily slzami. „Vidím.“

„Bon,“ přikývl Tod. „Ty v nich určitě nerozeznáš nic víc než obyčejnej kýbl a koště. Ale nejsou obyčejný – ani zdaleka. Některý lidi v mý profesi používají složitý vybavení – elektrody na přirození, speciální cévky do konečníku, zubní vrtačky…“ Vyjmenovával nejrůznější mučicí nástroje, které kdysi používali v suterénu čísla 10, a vychutnával si zděšení ve vězňově popelavé tváři. „Ale já,“ zakončil s falešnou skromností, „jsem prostý člověk. Mám radši tyhle obyčejný předměty. S těmi, jak se často s nadsázkou povídá, dokážu rozmluvit i mumii.“

Vězeň učinil poslední zoufalý pokus, jak si zachovat důstojnost.

„Nic ze mě nedostaneš, Němčoure,“ sykl hlasem, který se mu začínal lámat. „A kromě toho nic nevím… nic…“

Tod se mírně usmál.

„Tak se o tom přesvědčíme, co? Desátníku, nasaďte mu kýbl na hlavu…“

„Merde alors!“ zaklel plukovník Mercier, jednoruký politický poradce legie a šedá eminence v Alžíru, a otřel si pot z prohnaného obličeje. „Ve své době jsem znával nějaké opilce, Schirmere, ale nikoho takového jako vaše muže. Podívejte se na to, prosím vás.“

Zvedl se z proutěné židle a ukázal na dočista nahého vojáka dole, ležícího v napajedle pro koně plném tmavě červeného pinardu a lačně lokajícího silné víno za mohutného povzbuzování ostatních, kteří v rukou třímali připravené malé soudky nápoje. Schirmer si pobaveně přihnul dovozové whisky a usmál se.

„Můj drahý Merciere, znáte vojenskou službu. Mají sklon bavit se poněkud drsně, když mají volno. Možná k tomu mají dobrý důvod,“ dodal a úkosem pohlédl na Francouze, který ho v roce 1945 vydíráním přinutil vstoupit do Cizinecké legie a vytvořit svůj prapor z bývalých esesáků. „Možná vědí, že si na tomhle světě dlouho nepobudou.“

Mercier se posadil a usmál se.

„Touché, mon cher Schirmer… touché,“ přikývl. „Ale tentokrát si nemyslím, že by museli své životy obětovat zbytečně. Alžírsko nebude další Indočína, to vám slibuji.“ Prohrábl si rukou prošedivělé krátké vlasy. „Tentokrát vyhrajeme.“

Schirmer nic neříkal. Jeden z mužů dole pobíhal po tmavnoucím kasárenském nádvoří dočista nahý a z konečníku mu čouhalo cosi jako rybí ocas.

„Chyťte si mě… jsem mořská panna…,“ hulákal. Další za ním běžel a mával plachtou proti moskytům jako rybářskou sítí.

I když jsou možná krutí a obhroublí, pomyslel si Schirmer, jsou to moji muži, moje děti, a prapor je jediný domov, který teď mám.

„Vzpoura se samozřejmě šíří,“ prohlásil Mercier a po galském způsobu pokrčil rameny. „Vláda v Paříži je slabá. Jako obvykle nám vládne banda úchylů a lakomců. Ale nyní jsou naši vojenští velitelé rozhodní a neústupní. Vědí, že Francie a její armáda si nemohou dovolit druhou Indočínu.“

„Ach, la gloire… la gloire française,“ ušklíbl se Schirmer a vyfoukl vzduch, jako to dělávali francouzští důstojníci při zmínce o slávě Francie.

Mercier se neurazil. Znal Schirmera, svého „ochočeného Němčoura“, jak si ho dobírali jeho francouzští kamarádi. Po tom, čím vším si zjizvený, vysoký Němec prošel, ho nepřekvapovalo, že se z něj stal cynik.

„Klidně se posmívejte, milý příteli,“ řekl vlídně, „ale tentokrát nás vůbec nezajímá osud Francie… staráme se o osud vaší země, Německa, a vlastně celé západní Evropy. I ti zatracení Američané na to už konečně přišli. Povstalci burcují lid požadavky na nezávislost, ale jejich skutečným úmyslem je vytvořit z Alžírska komunistický stát. Jakmile se Alžírsko vydá touto cestou, zbytek francouzské severní Afriky ho bude následovat. A britské kolonie také. Z Afriky se to rozšíří do Itálie a z Itálie do Francie. Bude to jako středověká epidemie – syfilis, kterou vojáci roznášejí z jedné země do druhé. Ne, můj milý plukovníku Schirmere, vy a vaše čeládka tady nebojujete jenom za Francii, ale za Německo – za svou vlast.“

Schirmer si znovu usrkl whisky z černého trhu.

„Moje vlast,“ zašeptal, skoro jako by hovořil sám se sebou, „kde by mě tihle noví horliví demokraté v Bonnu šoupli do chládku, jakmile bych překročil hranice.“ Cynicky se zasmál. „Jasně, upřímně rád budu bojovat za svou vlast.“

Mercier přešel poznámku mlčky, možná ji opravdu přeslechl.

„Jak jsem řekl, Schirmere, tentokrát máme velice dobrou šanci zvítězit. Tahle banka úředníků a hokynářů dole v Alžíru se ohne, jakmile na ně opravdu vyběhneme. A to bude hned, jak zde shromáždíme dostatečnou sílu. Fellagha^3) je tvrdší oříšek, drsní přírodní lidé, ale bez vůdců a moderních zbraní, které by k nim propašovali ti z města, budou také celkem bezmocní. Ne, Schirmere, tady a v bezprostředním okolí hlavního města, si s rebelií poradíme, ale…“ zaváhal.

Z útrob administrativní budovy zazněly tlumené výkřiky bolesti a pravidelné bušení. Schirmer se zamračil. Věděl, že mučení je potřeba – byl to jediný spolehlivý způsob získání informací. Přesto ho neměl ani trochu rád, a to i po letech, kdy ho používali jako běžnou metodu.

„Ale?“ otázal se.

„Ale jestli se povstání rozšíří na Saharu, pak se ocitneme v opravdových potížích.“

„Pouštní kmeny?“

„Ano. Poušť se táhne tisíce kilometrů a většina je nezmapovaná, dokonce i teď, třicet let poté, co ji v roce 1922 překročila první expedice. Pokud se pouštní kmeny připojí ke vzbouřencům, naše zdroje budou napjaté do krajnosti. Budeme muset vytáhnout vojáky z pobřežních měst, aby hlídali zásobovací centra, silniční síť přímoří, odlehlé farmy, pouštní pevnosti legie…“ poněkud bezmocně pokrčil rameny. „Bude to další záležitost ve stylu el-Krim,4) navíc komplikovaná skutečností, že rebelové disponují podporou městského obyvatelstva, jejich penězi a…,“ zdůraznil pochmurně, „ruskými zbraněmi.“

„Jste si jist?“

„Jist si nejsem, ale je to víceméně jasné. Rusové se tlačí do severní Afriky. Za chvíli se vynoří všude kolem – Libye, Egypt, Maroko, Alžírsko – uvidíte. Svoje špinavé rudé prsty strkají do každého koláče, stejně jako tenkrát v Indočíně.“

Schirmer chápavě pokýval hlavou. Opilí zabijáci si teď hráli na paragány bez padáků – seskakovali z horních oken na matrace vyskládané dole. Brzy, říkal si, budou tak opilí, že se na ně netrefí. Ráno se budou muset felčaři poprat s obvyklou dávkou zlomených rukou a nohou. I přes tělesné škody mají vojáci právo vypustit páru způsobem, jaký si zvolí. Většina z nich stejně nepřežije další rok. Přiložil si velké zjizvené dlaně k ústům.

„No tak, předveďte nějakej pořádnej skok,“ zvolal. „Přece nechcete žít věčně, vy psi, no ne?“

Hned nato vyletěl ve spršce skleněných střepů z okna ve druhém patře seržant Schulze, nahý až na helmu a suspenzor a s rudou růží zastrčenou za pravým uchem.

„Chyťte si mě,“ ječel, „jsem zasraná víla.“

Schirmer sebou trhl.

„Teď, Schirmere,“ pokračoval Mercier, když Schulze s hlasitým žuchnutím dopadl na hromadu matrací, „je vám jasná důležitost chlapíka, na kterém váš podřízený pracuje ve sklepě. Vyzná se v Evropě, je to známý marxista a je to syn nejvlivnějšího z pouštních Kaídů, starého Abdala Kadíra ben Mahmudího. Ten dědek už musí být senilní – přece jen už mu bylo přes padesát, když bojoval po boku el-Krima – a je to oddaný muslim. Jenže tihle staří bojovníci se nikdy nestarali o politiku. Pro ně existovalo jen vzrušení, víra a sláva boje.“

Mercierovy chytré oči nadšeně plály a Schirmer se zakřenil. Tomu starému válečníkovi se upřímně stýskalo po boji, věděl však, že s jednou rukou toho moc nezmůže.

„Seru na vzrušení, víru a slávu boje, Merciere!“ prohlásil drsně. „Chci jenom vědět, jakou roli v této záležitosti mají hrát moji muži.“

„Tuto, Schirmere. Ve městě jsou zbyteční. Jsou to nejlepší bojovníci proti partyzánům v celé francouzské armádě. Je jich potřeba venku v horách a na poušti, aby zastavili pouštní kmeny dřív…“

„…než bude pozdě,“ dokončil za něj Schirmer.

„Přesně tak.“

„Ale kde začneme, Merciere?“ zeptal se poněkud bezradně, když ho do uší udeřil tlumený nářek z administrativní budovy. „Sám jste říkal, že poušť je rozlehlá a skoro neprozkoumaná. Jak se máme postavit pouštním kmenům, když jsou roztroušené všude možně?“

Mercier místo odpovědi ukázal palcem za sebe.

„Doufám, Schirmere, že ten váš sadistický ptáček nám tuto otázku zodpoví.“ Natáhl se po lahvi. „Ještě sklenku téhle výtečné ohnivé vody z černého trhu, mon ami?“

Schirmer se zamračil, nicméně nastavil sklenici. Navzdory lepkavému večernímu horku se náhle otřásl. Instinkt ho varoval, že ho čekají potíže. Velké potíže…

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

MISE JE PŘIPRAVENA

Jedna

Dva