James Bowen

THE WORLD ACCORDING TO BOB

Copyright © James and Bob Ltd. & Connected Content Ltd, 2013

All rights reserved

Translation © 2015 by Marie Macháčková

ISBN 978-80-249-4052-6

Všem, kteří zasvětili život pomoci lidem

bez domova a zvířatům v nouzi

Na přítomnosti kočky něco je...

do jisté míry otupí osten samoty.

Louis Camuti

Kdyby se člověk zkřížil s kočkou,

člověk by tím získal,

a kočka ztratila.

Mark Twain

Kapitola první

Noční hlídka

Byl to jeden z těch klasických dnů, kdy všechno, co se může pokazit, se pokazí. Nejdřív mi nezvonil budík, takže jsem zaspal a s Bobem jsme vyrazili se zpožděním. Pospíchali jsme na autobusovou zastávku nedaleko mého londýnského bytu v Tottenhamu, odkud jsme se museli dostat do Islingtonu, kde jsem prodával časopis Big; Issue. Zhruba po pěti minutách cesty přišla další katastrofa.

Bob se v autobusu jako obvykle v polospánku rozvaloval na sedadle vedle mě, když vtom zvedl hlavu a pátravě se rozhlédl. Za ty dva roky, co ho znám, jsem se už naučil, že téměř s naprostou neomylností dokáže vycítit potíže. A skutečně, za okamžik zaplnil vnitřek autobusu štiplavý zápach spáleniny a vylekaný řidič nám oznámil, že dál nejede a že si musíme všichni vystoupit. „Hned.“

Sice to nebyla zrovna evakuace Titaniku, ale autobus byl ze dvou třetin plný, takže propukla poněkud chaotická strkanice. Bob se nikam nehnal, tak jsme počkali až nakonec a vystupovali mezi posledními, což se posléze ukázalo jako moudré rozhodnutí. V autobuse to sice děsivě páchlo, ale bylo v něm alespoň teplo.

Zůstali jsme stát před jednou z vysokých londýnských novostaveb, kde se do nás okamžitě zakousl ledový vítr. Byl jsem rád, že jsem ve chvíli, než jsme vyběhli z bytu, stihl ještě popadnout teplou vlněnou šálu a omotat ji Bobovi kolem krku.

Závada na autobusu nebyla tak dramatická, jak se zpočátku jevilo – v podstatě se jenom přehřál motor, ale řidič musel stejně počkat, až dorazí mechanik. Přibližně s dvacítkou dalších nabručených pasažérů jsme tedy přešlapovali v mrazivé zimě na chodníku a zhruba půl hodiny jsme čekali, až dorazí náhradní spoj.

Ranní špička zrovna kulminovala, takže když jsme s Bobem vystupovali na autobusové zastávce Islington Green, byli jsme už dobrou hodinu a půl na cestě. Měli jsme tudíž velké zpoždění a bylo mi jasné, že nestihnu rušnou polední pauzu, kdy se časopis prodával nejlépe.

Během těch pěti minut, které nám trvala pěší cesta na naše stanoviště u stanice metra Angel, nás jako obvykle každou chvíli zastavovali lidé. Tak tomu bylo vždycky, když šel Bob se mnou. Někdy jsem ho vedl na koženém vodítku, ale většinou mi seděl na rameni a zvědavě si měřil svět kolem sebe jako kormidelník na přídi plavidla. Něco takového samozřejmě kolemjdoucí nevidí každý den, proto nás po pár metrech pravidelně někdo oslovil, Boba pohladil nebo si ho vyfotografoval. Nijak mi to nevadilo. Bob je charismatický, pohledný chlapík a věděl jsem, že si pozornost užívá – samozřejmě pokud lidé věděli, jak se ke kočkám chovat. To se naneštěstí nedalo zaručit vždycky.

Jako první nás toho dne zastavila drobná Ruska, která očividně uměla zacházet s kočkami stejně obratně jako já recitovat ruskou poezii. „Á, kóška, ta je ale hezoučká,“ rozplývala se, když nás potkala v Camden Passage plné restaurací, barů, kaváren a starožitnictví, která se táhne kousek od Islington Green. Zastavil jsem se, aby se mohla s Bobem pozdravit, ale žena se natáhla a chtěla ho pohladit po hlavě. To nebyl zrovna dobrý nápad.

Bob se naježil, sekl po ní packou a velmi hlasitě zamňoukal. Naštěstí ji neškrábl, ale vylekal ji tak důkladně, že mi pár minut trvalo, než jsem ji uklidnil a ujistil se, že je v pořádku.

„To je dobré. Nic se neděje. Jen jsem se s ním chtěla skamarádit,“ opakovala, ale v obličeji byla pořád bílá jako stěna. Šlo už o starší paní a dostal jsem strach, jestli se o ni nepokouší infarkt. „Radši nikdy cizí zvířata nehlaďte,“ radil jsem jí co nejzdvořileji a usmíval jsem se. „Jak byste se cítila vy, kdyby vám někdo najednou položil ruku na obličej? Ještě štěstí, že vás nedrápl.“

„Nechtěla jsem ho rozčílit,“ opakovala paní nešťastně.

Bylo mi jí líto.

„No tak, co kdybyste se vy dva spřátelili?“ Zaujal jsem roli mírotvorce.

Bob se zpočátku ochotou nepřetrhl. Když si postavil hlavu, trvalo dlouho, než se mi podařilo mu něco vymluvit, ale nakonec si dal přece jenom říct a dovolil té ženě, aby ho velmi jemně podrbala za krkem.

Paní se neustále omlouvala a dalo mi práci se s ní rozloučit.

Když jsme se nakonec odpoutali a došli jsme na stanoviště u metra, položil jsem na chodník batoh, aby se na něm mohl Bob rozvalit, a vedle jsem složil balík časopisů, které jsem si předchozí den vyzvedl u koordinátora určeného pro oblast Islington Green. Dal jsem si dnes za cíl prodat přinejmenším dvacet výtisků, protože jsem jako obvykle potřeboval peníze. Opět jsem se však dočkal zklamání.

Než jsem stihl prodat jediný časopis, z hrozivě vyhlížejících černých mraků, které se převalovaly nad Londýnem už od rána, se spustil prudký lijavec. S Bobem jsme se museli rychle přesunout pod střechu o pár metrů dál do průchodu u nedaleké banky a kancelářských budov.

Bob je houževnatý kocour, ale déšť nenávidí, zvláště když je voda ledová jako dnes. Jako by se celý scvrkl, jeho zářivě ohnivá kožešina zešedla a ztratila barvu. Nebylo tedy divu, že si ho všimlo méně lidí než obvykle a prodal jsem méně časopisů.

Déšť nepolevoval a nezdálo se, že by se mělo v dohledné době vyčasit. Zanedlouho Bob začal zřetelně dávat najevo, že se mu tam vůbec nelíbí. Vrhal po mně otrávené pohledy a jako rezavý ježek se stočil do pichlavého klubíčka. Samozřejmě jsem chápal, co mi chce naznačit, ale skutečnost jsem změnit nemohl. Blížil se víkend a potřeboval jsem vydělat co nejvíce peněz, abych nás dva nakrmil. Ovšem hromádka časopisů se od chvíle, kdy jsme přišli, nikterak neztenčila.

A jako kdyby to nestačilo, odpoledne si nás všiml mladý uniformovaný strážník a začal mi ztrpčovat život. Nebylo to poprvé a nepochybně ani ne naposledy, ale dnes jsem opravdu o nepříjemnosti nestál. Zákon znám a měl jsem plné právo tady prodávat. Vlastním průkaz registrovaného prodejce, a dokud nepůsobím veřejné pohoršení, můžu na svém přiděleném stanovišti prodávat od úsvitu do setmění. Bohužel ten strážník zřejmě neměl ten den nic lepšího na práci a trval na tom, že mě prohledá. Netušil jsem, proč mě šacuje, s největší pravděpodobností u mě hledal drogy nebo zbraň, ale nic nenašel.

To ho nijak nepotěšilo, proto si vzal na paškál alespoň Boba. Okukoval ho a začal se na něj vyptávat. Vysvětlil jsem mu, že jsem ho nechal řádně a podle předpisů přihlásit a očipovat. To strážníkovi náladu ještě zhoršilo, ale nakonec se odporoučel s výrazem zamračenějším než dnešní počasí.

Vytrval jsem na místě dalších pár hodin až do pozdního odpoledne, kdy odcházejí z práce úředníci a do ulic vyrážejí opilci a mládež, která si říká o potíže. Potom jsem to odpískal.

Byl jsem skleslý. Prodal jsem ani ne deset časopisů a získal jsem jenom zlomek toho, co jsem obvykle vydělal. Nicméně už dost dlouho jsem přežíval na zlevněných fazolových konzervách a pečivu, abych věděl, že hladem neumřeme. Měl jsem dokonce i dost na to, abych nasypal drobné do plynového a elektrického měřiče a koupil nějakou baštu pro Boba. Ale po víkendu musím znovu vyrazit do práce a to se mi moc nechtělo, protože hlásili další vydatné deště a cítil jsem se prachbídně.

Cestou autobusem domů jsem rozpoznal neklamné příznaky virózy, která se mi začínala zakusovat do kostí. Bolelo mě celé tělo a každou chvíli mě polila horkost. Paráda, přesně tohle jsem potřeboval, říkal jsem si v duchu. Zabořil jsem se hlouběji do sedadla a chystal se, že si zdřímnu.

Tou dobou měla obloha už inkoustově černou barvu a na ulicích začínaly blikat pouliční lampy. Noční Londýn Boba fascinoval. Zatímco já se propadal do neklidného spánku, seděl Bob u okna, ztracený ve vlastním světě.

Silnice zpátky do Tottenhamu byly ucpané stejně jako ráno a autobus se šinul kupředu šnečím tempem. Kousek za Newington Green jsem zřejmě usnul natvrdo a probudil mě až zvláštní pocit, že mi někdo zlehka poklepává na koleno, a na tváři mě zašimraly fousky. Otevřel jsem oči a hleděl přímo do Bobovy tváře. Poťukával mi tlapkou na nohu.

„Co je?“ zeptal jsem se ospale.

Natočil hlavu, jako by ukazoval dopředu k řidiči autobusu. Potom se obrátil, aby seskočil dolů do uličky. Mezitím na mě vrhl přes rameno ustaraný pohled. Už jsem se chtěl zeptat, kam to tak pospíchá, ale pak jsem vyhlédl z okénka a uvědomil jsem si, že už jsme v naší ulici. „A sakra,“ vyjekl jsem a okamžitě jsem vyskočil ze sedadla.

Popadl jsem batoh a na poslední chvíli zmáčkl tlačítko, že vystupujeme. Pár vteřin, a přejeli bychom. Nebýt mého malého hlídače, prosvištěli bychom zastávkou a skončili kdovíkde.

Cestou domů jsem se zastavil v obchodě na rohu ulice a koupil jsem nějaké levné prášky na virózu. Taky jsem vzal pár oblíbených Bobových pochoutek a pytlík s kuřecím žrádlem, které měl moc rád – koneckonců to bylo to nejmenší, co jsem pro něj mohl udělat. Měli jsme za sebou příšerný den a na okamžik jsem propadl sebelítosti. Ale když jsem se opět ocitl doma v teple našeho dvoupokojového bytu a díval jsem se, jak Bob spokojeně hltá svou večeři, pochopil jsem, že si vlastně nemám nač stěžovat. Kdybych v autobuse zaspal, zajeli bychom si hromadu kilometrů. Stačilo se podívat z okna a bylo zřejmé, že počasí se vůbec neumoudřilo, naopak venku bylo ještě hůř než předtím. Kdybych se v tom dešti potloukal ještě déle, klidně jsem si taky mohl uhnat něco horšího než jenom běžné nachlazení. Unikl jsem o vlásek.

Navíc jsem věděl, můžu být vděčný i z jiných důvodů. Říká se, že moudrý člověk by se neměl trápit kvůli věcem, které nemá, ale měl by být vděčný za to, co má. Po večeři jsem se na gauči zabalil do deky, popíjel jsem horký čaj s medem, vylepšený troškou whisky z miniaturní placatice, kterou jsem měl v bytě uloženou pro krajní případy, a pozoroval jsem, jak Bob poklidně odfukuje na svém oblíbeném místečku u radiátoru. Na nepříjemnosti dnešního dne dávno zapomněl. Spokojenost z něj jenom čišela. Řekl jsem si, že se budu řídit jeho příkladem a svět budu brát jako on. Momentálně je život krásný a za plno věcí jsem mohl být vděčný.

Uběhly už dva roky od chvíle, kdy jsem Boba poprvé potkal – ležel zraněný na chodbě činžovního domu, ve kterém jsem zrovna bydlel. Když jsem ho ve slabém osvětlení zahlédl, vypadalo to, že se popral s jiným kocourem. Na zadních nohách a na těle měl šrámy.

Napřed jsem se domníval, že někomu patří, ale když jsem ho na stejném místě potkával několik dní, vzal jsem ho k sobě do bytu a pečoval o něj, dokud se zase neuzdravil. Vydal jsem se úplně ze všech peněz, abych mu mohl koupit léky a zaplatit ošetření u veterináře, ale nelitoval jsem toho. Bylo mi v jeho společnosti dobře a okamžitě jsme se spřátelili.

Zpočátku jsem myslel, že mi zase brzy uteče. Měl jsem dojem, že Bob je toulavý kocour, takže jsem samozřejmě automaticky předpokládal, že se po uzdravení opět vrátí na ulici. Ale odmítl se ode mě hnout. Když jsem ho ráno vystrčil ven, aby si mohl jít po svých, pokaždé zůstal, držel se mi v patách a chodil za mnou jako stín. Nebo se večer zase objevil na chodbě a pozval se ke mně domů na noc. Říká se, že kočka si svého pána vybírá sama. Když jednou běžel za mnou asi kilometr k autobusové zastávce na Tottenham High Road, pochopil jsem, že si mě Bob vybral. Tehdy jsem ho ještě jednou zkusil odehnat, a když jsem se díval, jak se v tu chvíli daleko od domova ztrácí v davu, domníval jsem se, že už ho nikdy neuvidím. Ale než stačil autobus vyjet ze zastávky, Bob se zčistajasna zase vynořil a jako oranžová dělová koule vyskočil na sedadlo vedle mě. A to rozhodlo. Od té chvíle jsme tvořili nerozlučnou dvojici, kterou spojila londýnská ulice.

Postupem času ve mně sílil pocit, že jsme spřízněné duše, které si vzájemně pomáhají zhojit šrámy z minulosti. Dělal jsem Bobovi společnost, chystal mu jídlo a občas jsem mu posloužil jako hřejivá podložka, na kterou si v noci mohl položit hlavu, a on mi na oplátku přinášel naději a poskytoval smysl života. Jeho věrnost, přítulnost a humor i pocit zodpovědnosti, který jsem si vůči němu vypěstoval, mě změnily. Umožnil mi prožít zkušenost, kterou jsem nikdy předtím neměl. Díky němu jsem získal nový životní cíl a pohlížel jsem na okolní svět s mnohem větším nadhledem než dřív.

Přes deset let jsem byl závislý na drogách, přespával jsem v průchodech, v centrech pro bezdomovce nebo v nejrůznějších ubytovnách po Londýně. Ta ztracená léta jsem byl většinou úplně mimo, ujížděl jsem na heroinu a úspěšně jsem umrtvoval samotu a bolest každodenního života. Když se ze mě stal bezdomovec, jako bych pro ostatní přestal existoval, jako bych byl neviditelný. V důsledku toho jsem ztratil schopnost fungovat v normální společnosti a nedokázal jsem se v běžných situacích orientovat ani vhodně komunikovat s lidmi. Svým způsobem jako bych přestal být člověkem a pro svět zemřel. S Bobovou pomocí jsem se pozvolna navracel zpět do života. Začal jsem se zbavovat závislosti na drogách a udělal jsem v tom výrazný pokrok, postupně jsem se odstřihl od heroinu a nakonec jsem přestal brát i metadon. Sice jsem stále ještě užíval léky, ale už jsem viděl pověstné světlo na konci tunelu a doufal jsem, že brzy budu úplně čistý.

Rozhodně to ale nebyla pohodová jízda. Ani náhodou. Pro narkomana, který se snaží zbavit závislosti, je odvykání vždycky těžké. Pořád jsem ještě postupoval tempem dva kroky vpřed, jeden zpátky, a pracovat na ulici mi v tomto ohledu nijak neprospívalo. Ulice není zrovna prostředí přetékající lidskou dobrotou a pochopením. Za každým rohem číhaly potíže, nebo přinejmenším na mě. Nejspíš jsem je přitahoval. Tak to bylo vždycky.

Zoufale jsem toužil se z ulice dostat a nechat tuto svou životní etapu definitivně za sebou. Netušil jsem, kdy se mi to podaří ani jak, ale byl jsem odhodlaný se o to alespoň pokusit.

Teď jsem se snažil především oceňovat to, co mám. Podle obecných měřítek to nebyla zase až taková sláva. Penězi jsem zrovna neoplýval, můj byt měl do vysněného apartmánu daleko a o autu jsem si mohl nechat zdát. Ale vedlo se mi mnohem líp než ještě před nedávnem. Měl jsem kde bydlet a sehnal jsem si zaměstnání, které spočívalo v prodeji časopisu Big Issue. Poprvé za dlouhá léta jsem kráčel správným směrem – a měl jsem Boba, který mi věnoval své přátelství a sloužil mi jako průvodce na cestě.

Takže jsem se zvedl z gauče a zamířil do postele, abych si šel co nejdřív lehnout. Sklonil jsem se a zlehka pohladil Boba po hřbetě. „Co bych si bez tebe počal, kamaráde?“

Kapitola druhá

Nové triky

Zvyk je železná košile a to platí pro Boba i pro mě. Každý den začínáme podle předem zaběhané rutiny. Někteří lidé si ráno zapnou rádio, jiní si zacvičí nebo si uvaří šálek čaje anebo kávy. My s Bobem si spolu zahrajeme některou z našich her.

Jakmile se probudím a zvednu se na posteli, vymotá se Bob ze svého pelíšku v koutě, přišourá se k postranici a upře na mě tázavý pohled. Vzápětí ze sebe vyloudí drnčivý zvuk, který zní jako zvonění telefonu. Crrr, drrr. Pokud ani tím nezíská mou plnou pozornost, přejde najinou notu – spustí o něco tklivěji a začne táhle mňoukat. Občas se dokonce packami opře o matraci a vytáhne se do výšky, takže mi hledí rovnou do očí.

Potom mávne packou, jako kdyby mi naznačoval: „Tak už si mě všimni. Jsem vzhůru celou věčnost a mám hlad. Kde je snídaně?“ Pokud mám zrovna trochu delší vedení a Bob se nedočká okamžité reakce, ubere na šarmu a přidá na důraznosti a začne se chovat způsobem, kterému říkám Kocour v botách. Podobně jako kocour ve Shrekovi se u matrace napřímí v celé své výšce a začne mě hypnotizovat pronikavým pohledem zelených očí. Vždycky se musím smát. A pokaždé vyhraje.

Ve skříni u postele schovávám v zásuvce pytlík jeho oblíbených pochoutek. Podle toho, jak se zrovna cítím, mu buď dovolím, aby si pro svůj pamlsek vyskočil na postel a pomazlil se, nebo když máme zrovna náladu na hraní, házím mu pochoutky na zem a dívám se, jak se za nimi honí. Často začínám den tím, že pozoruju, jak Bob poskakuje po pokoji a loví své jednohubky. Kočky jsou neuvěřitelně pružná a obratná zvířata a Bob nezřídka chňapne pamlsek ještě ve vzduchu, jako když hráč kriketu nebo baseballu zachytí na hřišti míček. Bob pokaždé vyskočí a popadne pochoutku do pacek. Párkrát ji dokonce chytil přímo do pusy. Je to úžasná podívaná.

Někdy jsem ale příliš unavený a nemám na hraní náladu, takže se musí zabavit sám. Jednou v létě jsem si ráno pustil televizi. Venku se dělalo horko a v pátém patře našeho věžáku už bylo k padnutí. Bob ležel na stinném místě v ložnici a spal. Nebo jsem si to aspoň myslel. Najednou se vztyčil, vyskočil na postel, odrazil se jako na trampolíně a vrhl se přímo na stěnu za mnou. Tvrdě do ní narazil tlapkami.

„Bobe? Co to sakra vyvádíš?“ vyjekl jsem užasle. Pak jsem se podíval na přikrývku a tam ležela stonožka. Bob ji hypnotizoval pohledem a očividně měl v úmyslu ji slupnout.

„Ani náhodou,“ zakřikl jsem ho, protože jsem věděl, že kočka se může hmyzem otrávit. „Nevíme, odkud ta potvora vylezla.“

Vrhl na mě pohrdlivý pohled, jako by říkal: „S tebou si člověk nic neužije.“

Bobova rychlost, síla a pružnost mě nepřestávaly udivovat. Jednou někdo poznamenal, že Bob je určitě příbuzný s mainskou mývalí kočkou nebo s rysem. Je to docela dobře možné. Bobova minulost je pro mě jedna velká záhada. Nemám tušení, kolik mu je let, ani nevím nic o jeho životě předtím, než jsem ho našel. A bez testu DNA nikdy nezjistím, odkud pochází nebo kdo byli jeho rodiče. A abych byl upřímný, v podstatě je mi to jedno. Bob je Bob. Nic víc vědět nepotřebuju.

Nebyl jsem sám, kdo se naučil mít Boba rád pro jeho nevyzpytatelnou a nevšední povahu. Odehrálo se to na jaře roku 2009 – tou dobou jsme už s Bobem prodávali Big Issue zhruba rok. Zpočátku jsme měli určené stanoviště před stanicí metra Covent Garden v centru Londýna. Ale po jisté době jsme se přestěhovali ke stanici Angel v Islingtonu, kde jsme si zařídili místo jen pro nás dva, zabydleli jsme se tam a Bob si postupně získal nevelkou, ale oddanou skupinu obdivovatelů.

Pokud vím, tehdy jsme byli v Londýně jediná dvojice člověk-kocour, která prodávala Big Issue. Ale i kdyby jich bylo víc, kocouří polovička takového páru určitě nedosahovala Bobovi ani po kotníky tlapek, zvlášť pokud šlo o schopnost pobavit lidi a vemluvit se jim do přízně.

Zpočátku když jsem si ještě na ulici vydělával hraním na kytaru, seděl vedle mě jako buddha a nehybně pozoroval kolemjdoucí. Když si ho někdo všiml, většinou na něj zůstal okouzleně zírat. Řekl bych, že jím byli lidi přímo fascinováni, a pravidelně se zastavili, aby ho pohladili a prohodili pár slov. Obvykle se i vyptávali, jak jsme se my dva dali dohromady a spřátelili se. Ale to bylo všechno.

Jakmile jsme však začali prodávat BigIssue, Bob byl najednou mnohem aktivnější. Často jsem si k němu sedl na chodník, hrál jsem si s ním a on předváděl různé kousky.

Zpočátku však Bob bavil diváky úplně sám. Aby se celý den nenudil, bral jsem mu s sebou hračky a Bob je rozhazoval dokola a honil je. Obzvlášť si oblíbil šedivou plyšovou myšku, která kdysi měla jako náplň šantu kočičí. Teď po ní už nebylo ani památky, hračka byla vypelichaná, ošoupaná a špinavá a vypadala dost zbědovaně. Švy už se páraly, a třebaže myš má být samozřejmě šedivá, takovýhle ušmudlaný odstín nejspíš výrobce nezamýšlel. Bob měl hromadu dalších hraček, z nichž některé dostal od svých skalních ctitelů, ale na tuhle „myší špindíru“, jak jsem jí říkal, nedal dopustit.

Zatímco jsme posedávali u stanice Angel, Bob držel myš v zubech a pohazoval s ní ze strany na stranu. Občas ji chytil za ocásek, zatočil s ní a pustil ji, takže hračka odletěla o kus dál. Bob se pak za ní vrhl, dotáhl ji zpátky a celé představení se opakovalo. Hrozně rád lovil opravdové myši a tato hra co nejvěrněji napodobovala skutečnost. Kolemjdoucí jeho představení pokaždé upoutalo, zarazili se na místě a často vydrželi Bobovy vylomeniny ohromeně pozorovat i dobrých deset minut.

Já jsem si s ním na chodníku začal hrát hlavně proto, abych zahnal nudu z dlouhého sezení. Napřed jsme předváděli pozdrav. Natáhl jsem ruku, Bob napřáhl packu a plácli jsme si. V podstatě jsme jenom napodobovali to, co jsme dělali doma, ale lidem to připadalo roztomilé. Zastavovali se, dívali se na nás a často si nás fotili. Kdybych dostal libru pokaždé, když se někdo zastavil a pronesl něco jako „jé, to je hezké“, nebo „ten je ale roztomilý“, už by byl ze mě milionář a nemusel bych vysedávat na chodníku.

Sedět na ulici na studené zemi není zrovna zábava, takže hry s Bobem nebyly určené pouze pro pobavení kolemjdoucích, ale v podstatě jsme si tak krátili čas. Navíc jsem si díky tomu každý den i víc užíval. Ale nemůžu samozřejmě popřít, že mi podobná představení také pomáhala zvednout prodeje časopisu. Tato skutečnost patřila k dalším požehnáním, která pro mě Bobova přítomnost znamenala.

Trávili jsme před stanicí Angel dlouhé hodiny a postupně jsme vystoupení propracovávali a zdokonalovali. Bob je mlsný a brzy jsem zjistil, že za svoje oblíbené pamlsky je ochotný udělat téměř cokoli. Takže například jsem asi půl metru nad ním podržel jeho oblíbenou sušenku, on se postavil na zadní, vyskakoval a snažil se ji popadnout do předních tlapek. Občas se mě chytil za zápěstí, aby se udržel ve vzpřímené poloze, pak se jednou packou pustil a natahoval se po sušence. Vypadal při tom moc zábavně a po londýnských ulicích určitě tehdy chodily stovky lidí, kteří měli ve svých mobilních telefonech a fotoaparátech snímek Boba, jak máchá tlapkou ve vzduchu. Postupně jsme tento kousek ještě vylepšili. Když se mě přidržel, svíral mě packou jako ve svěráku, takže jsem ho pomaličku a opatrně zvedl, až mu zadní tlapky visely pár centimetrů nad zemí. Vydržel tak pár vteřin, pak se obvykle pustil, nebo jsem ho zase opatrně postavil na nohy. Vždycky jsem se samozřejmě ujistil, že bude mít měkké přistání, a podložil jsem ho batohem.

Jak jsme své představení vylepšovali, diváci se víc a víc bavili a dávali najevo svou štědrost nejen koupí časopisu.

První dny u stanice Angel se ke mně lidé chovali velmi laskavě, nosili jídlo a pochoutky nejen Bobovi, ale i mně. A přinášeli nám i oblečení, často šlo o domácí výrobu – pletené nebo ručně ušité věci. Bob měl zanedlouho plno šál ve všech různých barvách. Vlastně jich bylo tolik, že jsem je neměl kam dávat. Určitě jich nastřádal přinejmenším dvacet. Brzy shromáždil stejnou sbírku šál jako kdysi Imelda Marcosová bot. Všechna ta laskavost, podpora a náklonnost mě dojímaly. Ale ani na okamžik jsem nezapomínal, že existuje plno dalších lidí, kteří o mně smýšlejí zcela jinak. A že nikdy nejsou daleko...

Blížila se nejrušnější doba týdne, pátek večer, a kolem stanice Angel proudily davy, které každým okamžikem houstly. Na ulici jsem se měl co otáčet, jak jsem se snažil vyprodat svou hromádku časopisů. Bob se rozvaloval na batohu, který jsem měl položený na chodníku, ničeho si nevšímal a nepřítomně máchal ocasem. Teprve když asi kolem deváté večer největší nápor odezněl, všiml jsem si, že kousek od nás postává nějaká paní. Netušil jsem, jak dlouho tam už je, ale upřeně Boba pozorovala, skoro ho probodávala pohledem. Přitom si něco tiše mumlala pro sebe a občas nespokojeně zavrtěla hlavou. Vycítil jsem, že se jí nelíbíme. Nechtěl jsem se s ní dávat do hovoru, vůbec se mi to nehodilo, protože jsem se před víkendem snažil prodat ještě pár výtisků navíc. Naneštěstí ta paní měla jinou představu.

Přistoupila ke mně. „Mladý muži,“ spustila, „copak nevidíte, že ta kočka trpí?“ Působila jako učitelka, nebo dokonce ředitelka nějaké lepší soukromé školy. Byla zhruba ve středním věku, mluvila úsečně a spisovnou angličtinou a měla na sobě trochu ošoupanou nevyžehlenou tvídovou sukni a sako. Vzhledem k tomu, jak se chovala, by ji však s největší pravděpodobností v žádné škole nezaměstnali. Vystupovala stroze, až útočně. Hned jsem pochopil, že s ní budou potíže, takže jsem radši neodpověděl. Očividně se toužila hádat.

„Už nějakou dobu vás pozoruji a všimla jsem si, že kočka máchá ocasem. Copak nevíte, co to značí?“ dorážela dál.

Pokrčil jsem rameny. Bylo mi jasné, že si na svou otázku stejně dá odpověď sama.

„To značí, že není spokojená. Neměl byste takhle zneužívat zvířata. Domnívám se, že nejste způsobilý, abyste se o tu němou tvář postaral.“

Podobné námitky jsem slýchal mockrát od chvíle, kdy jsme s Bobem začali na ulici pracovat. Snažil jsem se pokud možno zachovávat zdvořilost, proto jsem té paní neodsekl, ať si hledí svého, ale trochu unaveně jsem spustil svou obvyklou obhajobu.

„Naopak. Bob máchá ocasem, protože je spokojený. Kdyby nebyl, madam, už byste ho neviděla. Jen by se za ním zaprášilo. Je to kočka a ty si samy vyberou, s kým chtějí a s kým nechtějí být. Nedržím ho, a kdykoli bude chtít, může odejít.“

„Tak proč je na vodítku?“ vybafla ta paní, celá potěšená, že mě doběhla.

„Na vodítku je jenom tady na rušné ulici. Jednou se něčeho polekal, utekl a byl moc vyděšený, protože mě nemohl najít. Když si jde odběhnout do křoví, z vodítka ho odepnu. Jak už jsem řekl, kdyby se mu u mě nelíbilo, utekl by mi v okamžiku, kdyby byl volný, nemyslíte?“

Podobný rozhovor jsem absolvoval už předtím stokrát a věděl jsem, že devadesát devět lidí ze sta tuto odpověď přijme jako rozumné a logické vysvětlení. Ale tahle paní patřila ke zbylému jednomu procentu potížistů, kteří budou vždycky namítat a zpochybňovat všechno, co řeknu. Šlo o takový ten dogmatický typ lidí, kteří si myslí, že mají vždycky pravdu, a musí vás za každou cenu vyvést z omylu – a to tím spíš, že máte tu drzost s nimi nesouhlasit.

„Nesmysl. Ani náhodou. Je obecně známo, že když kočka máchá ocasem, je to známka stresu,“ trvala na svém ještě důrazněji. Všiml jsem si, že začíná rudnout ve tváři, divoce gestikulovala a trochu výhrůžně postoupila blíž k nám.

Hned jsem poznal, že Bob je z ní nervózní. Měl skvělý čich na potíže. Postavil se a začal couval směrem ke mně, takže mi stál mezi nohama, připravený vyskočit mi na rameno, kdyby šlo do tuhého.

Zastavilo se u nás pár lidí a zvědavě se dívali, co se tady děje, takže jsem věděl, že budu mít svědky, kdyby nás ta paní z něčeho osočila. Přibližně jednu dvě minuty jsme se dohadovali. Snažil jsem se jí obavy vymluvit a trochu jsem jí o nás s Bobem povyprávěl.

„Jsme spolu už dva roky. Kdybych se k němu špatně choval, nezůstal by se mnou ani dvě minuty,“ přesvědčoval jsem ji, ale nechtěla nic slyšet. Ať jsem říkal cokoli, jenom zatvrzele vrtěla hlavou a veškeré moje argumenty pohrdlivě odmávla. Jakékoli vysvětlování rovnou odmítala, v podstatě ji vůbec nezajímalo, co říkám. Bylo to hrozně frustrující, ale nic jsem s tím nenadělal. Nakonec jsem rezignoval a akceptoval jsem fakt, že každý má právo na svůj názor. „Tak co kdybychom se dohodli, že se neshodneme?“ zkoušel jsem debatu ukončit po dobrém.

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá