Překlad:

DANA CHODILOVÁ

Tina Reber: Scénář lásky

Vydání první

Copyright © 2012 by Tina Reber

All rights reserved

Originally published by Atria Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1863. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Love Unrehearsed vydaného nakladatelstvím

Atria Paperback, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York, (US) v roce 2013

Český překlad © 2014 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2014 Emil Křižka

Ilustrace na přebalu © 2014 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-894-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-938-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Tina Reber

scénář

LÁSKY

(ukážka)

Druhá část z cyklu Love

Věnování

Mami, tohle je pro tebe.

Měla jsi pravdu.

Neuplyne den, abys mi nechyběla.

Díky za všechnu moudrost.

Poděkování

Chci poděkovat následujícím lidem, kteří mi pomohli proměnit tento sen v realitu, poslouchali mé bláznění a nenápadně mě vedli:

Veliký dík patří především mému manželovi Corymu a synu Ryanovi, že mi poskytli čas, prostor a volnost každý den se ponořit do vymyšleného světa. Umožnili jste mi uvědomit si, že se sny skutečně splní, když jim člověk vyjde naproti. Naprostá podpora rodiny dokáže zázraky.

Román by nebyl tím, čím je, bez neúnavné pomoci mé drahé přítelkyně Janeie Hillové. Četla, kritizovala, poslouchala mé stesky, tisíckrát mě nabádala, ať to nevzdávám, hledala nové nápady, vylepšení, kopala mě do zadku, vyřizovala dálkové telefonáty a štědře mi věnovala čas a podporu. Díky za to, žes mě vedla po té úžasné cestě.

Díky mé nejlepší kamarádce posledních pětadvacet let, Marii S. Znamenáš pro mě všechno.

Díky mým děvčatům v FP: vaše přátelství je neocenitelné a moc si ho vážím. Díky za podporu, moudrost a neochvějnou lásku a přijetí. Mám vážně štěstí, že jste všechny v mém životě. Nedovedu si představit lepší partu, s níž se zapsat do dějin.

Díky všem přátelům na Facebooku a Twitteru – zpříjemňujete mi každý den.

Děkuji své bleskurychlé a schopné redaktorce Amy Tannenbaumové za to, že mi věřila. Získala jste si mě hned první větou o tom, jak jste „hladově hltala“ můj román, ale myslím, že to už víte.

Veliké poděkování patří skvělým lidem v Atria Books. Judith Currová, jste ta nejúžasnější ženská a já vám děkuji z celého srdce, že jste mi dala příležitost. Dík i vašemu neúnavnému týmu: Chrisi Lloredovi, Kimberley Goldsteinové, Samantě Cohenové, Alyshe Bullockové, Daně Sloanové, Jeanne Leeové, Paulu Olsewskému, Ariele Fredmanové, LeeAnně Woodcockové a Julii Scribnerové – za to, že jste z této knihy udělali vše, co mohla být.

Zvláštní dík patří mé energické agentce Jane Dystelové a její stejně skvělé kolegyni Miriam Goderichové z Dystel and Goderich Literary Management. Díky, že jste to se mnou zkusily a vzaly mě pod svá báječná křídla.

6:49 ráno

„Je můj!“ ječela Lauren DELANEYOVÁ, prodírala se davem a neurvale odstrkovala z cesty nevinné okolostojící.

Proslulou tvář, dotvořenou k dokonalosti týmem uznávaných hollywoodských maskérů, měla zkroucenou šílenstvím, jako by ji posedl ďábel.

Sotva jsem ji uviděla, hrůza se mi rozlila žilami do celého těla. Svaly se napjaly, instinktivně se přichystaly ke střetu, který byl dávno na spadnutí.

I přes to, co ta zákeřná mrcha vyváděla, jí to ve třpytivých stříbrných šatech a na jehlových podpatcích slušelo, jak se tak po mně hnala. Tahle hvězda filmových trháků dnes večer očividně nemínila bojovat čestně. Lidé se rozestoupili a já v okamžiku zahlédla záblesk světla na obrovském noži, který svírala v ruce.

Mozek zavelel tělu utéct.

Holčičí křiklavou pranici bych zvládla, i když bych si s Lauren raději nadávala do čubek někde v ústraní. Snesla bych i tahání za vlasy a šťouchance, kdyby mi nezbývalo než se bránit. Bůh ví, že bych ji mileráda rozcupovala na kusy a zatančila si na jejím hrobě za všechny ty maléry, co mi nadělala. Ale na útok nožem jsem rozhodně připravená nebyla.

Oslepovaly mě tisíce blesků, fotografové se rojili jako vzteklé vosy, každé cvaknutí spouště mě bodalo do očí. Zvedla jsem ruce, abych si zakryla tvář před neúnavnými paparazii, a Lauren do mě strčila, až mi vyrazila dech a nohy mi vypověděly službu. Zhroutila jsem se na červený koberec a práskla se vzadu do hlavy. Lebkou mi projela nesnesitelná bolest. Bílé tečky mi splývaly v moři rudé barvy, jak jsem se pokoušela zaostřit rozmazaný obraz.

„Slez ze mě!“ vyjekla jsem, když se na mě obkročmo usadila. Zvedla čepel a já ji chňapla za zápěstí, potýkala se s ní, aby mě nebodla.

„Ty si vážně myslíš, že k němu patříš?“ posmívala se mi Lauren a tlačila mi nůž k tváři. V té pozici měla rozhodně navrch a k tomu výhodu páky. Ostrý hrot mi přejel po tváři, chladná ocel zastudila, až jsem sebou škubla.

„Tak co, jsi ochotná pro něj umřít, ty mrcho?“

Ani netušila, že něco podstatného ve mně umřelo už ten den, kdy jsem si myslela, že jsem o Ryana přišla. Ale to riziko jsem na sebe vzala dobrovolně, zapletla jsem se přece se slavnou celebritou. Věděla jsem, že můžu skončit s rozervaným srdcem. Naštěstí se to nestalo, zázračné znovushledání s Ryanem do mě vdechlo nový život a mé pošramocené srdce a duše byly na dobré cestě k plnému zotavení. Věděla jsem, že teď už přečkám všechno.

Zatímco jsem se s ní přetahovala, začínala se mi do myšlenek vkrádat tma, žilami se šířil mráz. Odkudsi se vynořily hrozivé pevné zdi, obklopily nás a já se zděsila, že nás uvěznily. Zaplavila mě hrůza z nadcházející smrti, z pohřbení zaživa.

Pokoušela jsem se křičet, ale Laureniny prsty se mi sevřely na hrdle a odřízly proud vzácného vzduchu.

Před očima se mi zjevil otec, nejprve jako slabá vzpomínka, přízrak, pak se zhmotnil. Sálal z něj vztek, vypadalo to, že se chystá vraždit. Pěstmi zuřivě bušil do rozmazané postavy nějakého mladšího a menšího muže.

Zkrvavenýma rukama tomu mladíkovi sevřel krk, podobně jako Lauren dusila mě. Zápasili spolu, sráželi všechno, co jim stálo v cestě. Ze zdi se zhroutilo cosi velkého kovového, žuchlo na zem a já zaječela, když to jen o kousek minulo moji hlavu. Slzy mě pálily a nezadržitelně se lily z koutků očí.

Snažila jsem se skrz ten závoj rozeznat tvář jeho oběti, ale ač jsem napínala oči, zůstávala zakrytá dlouhými rozcuchanými havraními vlasy.

Bůhvíproč mi už najednou nešlo o sebe. Ani o tátu. Ani o Lauren. Chtěla jsem pomoct tomu chlapci. Potřebovala jsem mu pomoct, zachránit ho. Musela jsem tátu zadržet, aby ho nezabil.

Ten mladík se podíval přímo na mě a zadrmolil slova, která se mi vracela jako ozvěna: „Miluju tě, holčičko. Nikdy bych ti neublížil.“

Nějaký drobný hlásek ve mně potvrzoval, že má pravdu. Ale stejně jsem se třásla, když jsem viděla, jak se na mě usmál a bílé zuby se mu strašidelně zbarvily do ruda.

„Už se jí nikdy nedotkneš!“ burácel můj táta.

Mladíkovi stekla po tváři krvavá slza. A po ní další. Chtěla jsem jít za ním a vzít ho do náruče, protože se to dělá, když je někdo smutný. Pořádné objetí zastaví všechny slzy.

Svírající se ruka mi zatřásla krkem a já se bleskurychle soustředila zase na Lauren. Zavrčela a zvedla čepel vysoko do vzduchu.

Zírala jsem na nůž, jak se snáší dolů, a pomalu se smiřovala s tím, že si mě vezme smrt a temnota. Vtom prolétlo vzduchem jediné slovo.

„Stop.“

KAPITOLA 1

Procitnutí

„Co je, sakra?“ Ryan se vytrhl z hlubokého spánku a hlava mu vylétla z polštáře, jakmile jsem zaječela.

Posadila jsem se a odkopla deku, v panice se z ní chtěla vymotat, přitom jsem si třela hruď, kde mě pálila ta imaginární bolest. Do prdele. Do prdele. Sakra, to bylo jako doopravdy. No tak, uklidni se. Byl to jenom sen. Jenom sen.

Ryan se opřel o hromadu hotelových polštářů. Viděla jsem, jak přejíždí pohledem po pokoji a pátrá po nebezpečí. „Tar, jsi v pořádku?“ Sevřel mi stehno a přisunul se ke mně blíž. „Taryn, co se stalo?“

Chtěla jsem mu odpovědět, ale byla jsem omráčená a naprosto neschopná souvislé řeči, ještě uvězněná ve zmatku mezi noční můrou a skutečností. Pokoušela jsem se něco říct, vážně, ale z pusy mi vycházel jenom chraptivý trhaný dech.

Naštěstí mi brzo došlo, kde to jsem. Před necelými čtyřiadvaceti hodinami jsem nasedla do letadla a odletěla z Providence ve Rhode Islandu. A teď celá otřesená lapu po dechu v luxusním hotelovém apartmá v Los Angeles, vytržená ze spánku vlastními absurdními vidinami.

Ryan mě zatahal za bradu a naléhavě mě pobídl: „Podívej se na mě.“ Odsunul mi dlouhé vlasy z očí. „Taryn, jsi v pořádku? Tar? Odpověz mi.“

Chňapla jsem ho za paži a svedla jsem slabě přikývnout. „Jo, nic mi není. Promiň… promiň, že jsem tě probudila.“

„O mě se nestarej,“ řekl a přitulil se ke mně blíž.

Soudě podle toho, jak mu pod mou rukou pulzovala krev, jsem ho taky k smrti vyděsila.

Uhladil mi vlasy dozadu a zasunul pár pramínků za ucho. „Co se stalo? Zlé sny?“

Přikývla jsem. Nechtělo se mi to vysvětlovat.

„Do háje, holka.“ Ryan si povzdechl. „Pojď sem. Zkus se uvolnit.“ Přitiskl si mě na hruď a zase přes nás přetáhl deku.

Kůži měl teplou a jeho ruka mi hladila záda tak konejšivě, že jsem začala oddechovat volněji.

„Už je to pryč. Jsi u mě.“ Políbil mě na temeno, vtiskl mi rty do vlasů a objímal mě.

Takhle, v jeho náruči, jsem si připadala v absolutním bezpečí. Ale venku, na veřejnosti, tam to pod kontrolou neměl. S Ryanem jsem se brzy poučila, že když je člověk celebrita, faktor hrůzy roste geometrickou řadou. A chodit se známou osobností je totéž – vlastně ještě horší, protože zklamané fanynky posedle žárlí, dělají si na ni šílené nároky a chtějí mě odpravit. Dokonce i normální, rozumní lidé ztratí hlavu, pokud jde o celebrity. Dosaďte si k tomu svět plný bláznů a vyjde vám až moc reálná hrozba.

Byla jsem ráda, že mě Ryan přesvědčil a poslal na letiště Mikea, aby nás bezpečně doprovodil, jinak by mě paparazziové snědli zaživa. Ryanova veřejná žádost o ruku mi nakreslila na záda tučný terč v živých barvách. Dokud jsem byla jen místní „aférka“ při natáčení v terénu, ještě to šlo, ale jakmile se začalo proslýchat, že mi navlékl prsten, postoupila jsem do úplně jiné ligy.

Nešlo mi na rozum, jak mě sakra poznali mezi všemi lidmi spěchajícími letištěm. Pokoušet se proniknout špalírem paparazziů v terminálu bylo jako kličkovat minovým polem. Byla jsem Mikeovi za ochranu tuze vděčná, ale stejně si myslím, že mě fotografové zaznamenali jedině díky Ryanovu bodyguardovi.

Sakra, Mike přece nechyběl na žádné Ryanově fotce z poslední doby – zadržoval fanynky, střežil jeho bezprostřední okolí jako zkušený lovec. Mike Murphy se svým skvělým tělem a senzačním úsměvem začínal být stejně slavný jako Ryan Christensen.

„Nechceš mi povědět, co tě tak strašně vylekalo?“

A doprčic. Pokrčila jsem rameny. Nechtěla jsem si zničit první ráno konečně zas v jeho náruči a začínat s těmi nesmysly. „Ani ti nevím… už si to moc nepamatuju. To se spraví.“

Ryan tiše zabručel a já čekala, kdy mi vyčte lež. „Zdálo se ti zas o ní?“

Napjala jsem se, nevěděla jsem, koho myslí.

Když jsem neodpovídala, sevřel mě pevněji. „Ona sedí ve vězení, Taryn. Už nám neublíží.“

No, aspoň uhodl, že po mně v tom snu šla nějaká šílená mrcha. Bohužel si vybral nesprávnou. Nepronásledovala mě Angelica, naše uvězněná stalkerka, ale nemínila jsem mu to vymlouvat.

„Já vím. Byl to jenom pitomý sen.“

„Co kdybys mi o tom řekla? Dostaneš to ze sebe a uleví se ti.“

Něco ve mně se chtělo svěřit, ale co jsem mu sakra měla říct? Zdálo se mi, jak se mě tvá slavná pomatená bývalka pokouší zabít. Jo, a kdyby to nestačilo, sem tam se mi zdá o mém mrtvém tatínkovi, celém krvavém, jak rdousí mladíka s havraními vlasy. O některých věcech je líp pomlčet.

Ryan zívl jako lev, protáhl si nohy a šťouchl mě do zadku částí svého těla, která se už stačila úplně probudit. Jeho dvoudenní strniště mě příjemně škrábalo do zad, když se o mě třel. Políbil mě na rameno a zabručel: „No tak jo. Už dám pokoj. Řekneš mi to, jenom když budeš sama chtít. Kolik je hodin?“

Podívala jsem se na budík na nočním stolku. „Skoro sedm.“

Nahé tělo mi olízl závan studeného vzduchu, když se vykulil zpod teplých přikrývek.

Pokoušela jsem se vypudit z paměti zbytky noční můry, ale jisté části se mi v hlavě přehrávaly znova a znova jako pokažené video. Nebylo to poprvé, co se mi zdálo o klukovi s tmavými vlasy a krvavými zuby. Objevoval se mi ve snech, co si pamatuju, vždycky ve stejné scéně, kdy ho můj táta vraždil.

To s Lauren Delaneyovou byl nový a rozhodně ne vítaný bonus.

Děvka jedna.

Jak si musela gratulovat, když se jí skoro povedlo rozbít mi vztah s Ryanem. Naštěstí nakonec ostrouhala mrkvičku. Nesnášela jsem ji čím dál tím víc. Nemohla jsem ji nechat, aby mi tohle prováděla, ani ve snech.

Zatřásla jsem hlavou, jako bych si z ní mohla vytřepat ty hrozné vidiny. Musela jsem si opakovat, že mě trápí jenom vlastní mučivé myšlenky. Ve skutečnosti se do mě Lauren nikdy fyzicky nepustila. Ne, byla mnohem záludnější, nastražila řetězec falešných důkazů, které mě měly přesvědčit, že s Ryanem obnovili vztah z dřívějška. Srdce mě pořád ještě bolelo při pomyšlení, jak jsem si před pouhými pěti dny vážně myslela, že Ryanovi rodiče přijeli vystěhovat jeho věci ode mě z bytu.

Podívala jsem se na zbrusu nový zásnubní prsten – Ryanův příslib budoucnosti a bezvýhradné oddanosti. V kroužku byl vyryt slib – „navždy“.

Přísahala jsem si, že udělám, co bude v mých silách, abych té mrše i všem ostatním dokázala, že se pletou. Ryan Christensen je to nejlepší, co mě kdy potkalo. Jeho láska mi připadala jako neviditelná deka, kterou jsem se směla každý den obalovat. Ale pokud má přečkat zkoušku času, musím to zvládat jinak.

Sledovala jsem Ryana v tlumeném světle, jak se šourá po koberci. Svalnatá paže se mu napjala, vykreslila biceps, když si prohrábl rozcuchané zlatohnědé vlasy. Oči mi sklouzly od zívajících úst po siluetě jeho pevného nahého těla k té části, která byla ještě pořád napůl ztopořená.

Ani všechny fotky tohoto muže, jaké kdy byly pořízeny, všechny plakáty ho nedovedly doopravdy vystihnout. Celých sto osmdesát pět centimetrů vyrýsovaného, opáleného a pevného těla filmové hvězdy, hotová pastva pro oči i mozek.

Nikdy bych si nemyslela, že můžu nějakého muže tak naplno milovat a přijímat jeho lásku. Nevzdal se mě, ani když to s námi vypadalo bledě. To samo o sobě mluvilo za všechno. Rty se mi samy od sebe prohnuly při představě, že si místo snídaně pochutnám na něm.

„Co je?“ zeptal se a ospale se zaculil. Zalezl si zpátky do postele a přitulil se ke mně.

Tajně jsem doufala, že po tom nešetrném probuzení dokáže ještě usnout, protože jeho rodina a přátelé odešli z našeho apartmá až hodně po půlnoci. Ryan zařídil, aby se mnou do Los Angeles mohli přijet i Marie s Garym a Pete s Tammy. Další překvapení, o němž jsem nevěděla. V letadle jsem dala Marii pořádnou lekci na téma, jak nesnáším tajnosti bez ohledu na to, jak moc mě chtěl překvapit. V posledních několika týdnech jsme byli s Ryanem tajnůstkářští jako zloději.

Zahlédla jsem na nočním stolku otevřenou láhev šampaňského. Hned se mi vybavilo, jak mě okrajem té ledově chladné láhve studil na prsou, až bolestně ožila. Ale já se mu pomstila, schovala jsem si v puse kostku ledu z kyblíku a pak mu stejně důkladně mučila bradavky.

„Jsem celý ulepený,“ zamumlal Ryan tiše.

„Zrovna jsem na to taky myslela. Ulepený, ale stálo to za to.“

Zavrčel mi do ucha: „To si musíme zopakovat. Co takhle extra lepkavý med?“

„Nebo rozpuštěnou čokoládu.“

Odsunul mi vlasy na stranu a začal mě líbat a kousat do krku. „Určitě. Páni, je toho tolik, co bych na tebe mohl natírat a slízávat ti to z těla. Nekonečné možnosti.“

Polechtal mě a já sebou škubla.

Rychle vyhledal můj pohled a usmál se na mě. „Víš, že nikdy nedopustím, aby se ti něco stalo. Víš to, že?“

Musel si mou reakci špatně vyložit. Věděla jsem, že to se mnou myslí dobře, jen se někdy přestával ovládat – například když se mě někdo pokoušel balit. Pak v něm vystrčil růžky ten hlídací žárlivý pes a vrhal se do akce. „Vím.“

Ryan mi stiskl paži. „Fajn. Asi musíme pod sprchu. Chci se všemi posnídat, než odjedu.“ Zabořil mi nos do krku. „Kruci, tohle bude dlouhý den.“

Při pomyšlení, že se budu muset vyvléct z toho příjemného propletence, jsem zaúpěla. Zachumlala jsem se víc a přidržela si jeho hlavu na rameni. „Je mi moc příjemně. Nemůžeme zůstat takhle tady?“

Ryan zavrčel a chytil mě za zadek. „To by mě moc lákalo.“

Trošku jsem si povzdechla, věděla jsem, že fantasticky proslulý Ryan Christensen má před sebou šílený program, nabitý vystoupeními a rozhovory v rámci propagace premiéry nejnovějšího filmu Odškodnění. Byl v L. A. jen o den déle než já a už měl za sebou několik fotografování.

Pulz se mi zrychlil, vzpomněla jsem si, že se za pár dní posadíme do letadel a rozletíme se na místa jako Londýn a Paříž – do měst, kde jsem jaktěživ nebyla. Ale i když mě putování po Evropě lákalo, stačilo by mi ležet v jeho náruči a nikam nemuset.

„Omluv se, že jsi marod,“ zašeptala jsem. „Zalži a já ti to dosvědčím.“

Hruď se mu otřásla smíchem. „Davide, všechno zruš. Má nádherná snoubenka se ode mě nemůže odlepit a já si už nikdy neobleču kalhoty – nikdy v životě.“

Nemohla jsem si pomoci, rozesmála jsem se s ním.

Ryan si namotal na prst dlouhý pramen mých vlasů. „Věř mi, nemít tak nabitý program, zůstaneme nazí celé dny, možná i týdny.“

Zaťala jsem mu prsty do pevného zadku a utápěla se v příjemném pocitu z jeho tepla, jeho síly. „Tak to si musíme zablokovat jeden dva měsíce volna. Po všech těch hrůzách si to podle mě zasloužíme.“

Ryan mě vtiskl zády do polštáře. „Tak se na to zaměříme.“ Zářivý úsměv ho najednou opustil, lehký a hravý výraz vystřídala vážná tvář. „Ty jsi pro mě nejdůležitější, Taryn. Doufám, že to víš.“ Palcem mi přejížděl po tváři. Oči měl něžné a pak i kajícné. „Těch posledních pár týdnů bylo drsných.“

Drsných? Mírně řečeno. Spíš by sedělo, že to byla zkouška mé vůle přežít kolosální smutek. Vytáhla jsem zpod nás levou ruku a zahýbala zápěstím. Začínala mě brnět, jak jsem ji měla nešikovně zkroucenou pod ním. Někdy mi připadalo, že ještě nosím sádru, i když už jsem se jí zbavila skoro přede dvěma týdny.

Ryan se zašklebil. „Pořád to bolí?“

Pokrčila jsem rameny. „Trochu. A někdy je to ztuhlé.“

Přimhouřil oči a uvažoval o něčem dalším. Zlehka mě pohladil po břiše. „Bylas… bylas u gynekologa, od té doby, co…?“

Přikývla jsem. „Minulý týden. Marie šla se mnou.“

Ryan zaťal zuby a napjal se. Zdálo se, že ho to rozčílilo.

„Co je?“

„Proč jsi mi o tom neřekla?“

Nechtělo se mi věřit, že se mě na to ptá – a ještě k tomu takovým úsečným tónem. Minulý týden končil natáčení Tisíce mil a zřejmě se pořád rozmýšlel, co ke mně cítí. Rozhodně jsme se spolu zvlášť upřímně nebavili.

Šťouchl do mě, aby mě ponoukl k odpovědi.

Podívala jsem se mu do očí. „Co chceš slyšet?“ zeptala jsem se tiše. „Minulý týden jsme spolu málem nemluvili, Ryane. Myslela jsem si, že už ti to je jedno. Čekala jsem, kdy to celé odpískáš.“

Chytil mě za levou ruku a líbal mi prsty kolem zbrusu nového zásnubního prstenu. „Zlato… promiň. Já vím, že jsem to podělal. Ale prostě… jsem byl pitomec. Sakra.“

Pohladila jsem ho po tváři. „Pitomí jsme byli oba.“

Ryan se zamračil a vtiskl mi tvář do dlaně. „Tak mi to řekni teď. Co ses dozvěděla na té gynekologii?“

„Doktorka mi řekla, že už je všechno v pořádku. Předepsala mi zas antikoncepci. Mám přijít zas za rok, pokud nebudou problémy.“

Zřejmě tajil dech, protože hned vyhrkl: „Fajn. Dobře.“ Promnul si čelo, sčísl si z něj vlasy. „Páni, já ani nevím, jak ti to vynahradit. Já vím, že jsem ti ublížil. Věř mi, že to vím. Ale budu ti to vynahrazovat do konce života. Slibuju.“

Těžce jsem polkla. Věděla jsem, že jsme se skoro rozešli kvůli mému chování a zbrklým reakcím. „Za to můžu já. Promiň, že jsem ti přestala věřit.“

Díval se na mě a přitom pokrčil ramenem. „Myslím, že jsme se oba tvrdě poučili – a snad se od toho odrazíme a posílí nás to.“

Přikývla jsem, tíseň se ve mně rozpouštěla. „Líbí se mi ten nápad, že někam odjedeme. Jenom sami dva.“

Vzhlédl a napjatá tvář mu zjihla. „Koukneme se do mého rozvrhu a naplánujeme si dovolenou. Pojedeme, kam budeš chtít, holka. Kamkoli.“

Sklonil hlavu a vyhledal moje rty. Nesmírně něžně, nesmírně láskyplně. Leželi jsme tam dlouho, nahá těla propletená, dívali se na sebe a šeptem si vyznávali lásku.

Bože, byl tak krásný, celý nahý, se širokými rameny a svalnatými pažemi, které mě objímaly. S vlasy rozcuchanými po spokojeném spánku.

Snažila jsem se na to nemyslet, ale stejně jsem se nafukovala pýchou. Většina jeho fanynek by obětovala vlastní nohu, ruku, člena rodiny nebo ledvinu, jen aby ho viděla takhle odhaleného. Pardon, dámy. Nerada vám kazím naděje, ale je celý jen můj.

Hladově jsem mu sjela ústy po pevném těle, zaútočila na něj směsicí pocitů: škrábala nehty na hrudi, jemně kousala po svalnatém břiše, něžně hladila toulavým jazykem.

Ryan přimhouřil oči a vtiskl se do polštáře, když jsem mu přejela vlhkými rty a jazykem po přirození. Měli jsme jen kousíček společného času a já ho hodlala využít do poslední vteřinky.

„Bože, Tar,“ zašeptal a napjal se pod tím náporem. Zapletl mi prsty do vlasů, tahal, tiskl, naváděl mě nahoru a dolů, zatímco jsem ho uspokojovala. Sakra, sama jsem z toho byla celá pryč. Vyjela jsem mu rukou po hrudi a vzala ho do úst ještě víc, vyloudila z něj odevzdané steny, dívala se na něj, jak mě sleduje.

Ještě jsem ani pořádně nenasadila veškeré umění rukou a pusy, když nám do té důvěrné chvíle neurvale zařinčel mobilní telefon.

„Co… co?“ zavrčel a podíval se na noční stolek. „Kdo mě sakra otravuje teď?“

V duchu jsem se zasmála. Hned mě napadla jistá osoba, která si dovedla neomylně vybrat nejhorší možnou chvilku. Musela mít nějaký šestý smysl pro dobu, kdy si její syn chce užívat.

„Nech to být,“ zamumlala jsem a vzala ho do úst tak hluboko, jak jen to šlo, aniž bych se dusila. Chtěla jsem, ať se uvolní a zapomene na věčně zvonící mobil a nabitý harmonogram. Soudě podle toho, jak zapředl a znovu zasténal „bože“, za pár minut zapomene i vlastní jméno. Doufala jsem, že toho volající brzo nechá. Nepřetržité zvonění mi lezlo na nervy.

Telefon se odmlčel a za dvě minuty se ozval znovu. „To nemyslí vážně,“ zakvílel Ryan. Otočil se a natáhl se po něm, ale nedosáhl na něj.

„Mmm-mmm.“ Držela jsem ho pevně, tiskla mu boky k posteli.

„Jenom to vypnu.“

„Ne. Začneš si číst zprávy. Nech to být.“

„Ne, já… ach, bože…“ zasyčel a nasál vzduch skrz zuby. „To je ono. Mmmm…“

Jo, já věděla, že se ti to bude líbit.

Jeho ruce se ke mně okamžitě vrátily, pročesávaly mi dlouhé vlasy, zatímco já se snažila v duchu nepočítat zvonění telefonu.

Ryan mě zatáhl za bradu a chraplavě zavrčel: „Počkej, holka. Přestaň. Ještě nechci skončit.“ Ve chvíli, kdy jsem k němu vzhlédla, mi přejel po krku a vytáhl si mě k ústům. „Pojď sem.“

Chtěla jsem ho nasát do každé buňky těla. Vzít ho na místa, kde jsou milostné blaho a láska nezbytné jako kyslík. Vtáhla jsem mu horní ret do pusy, chtěla jsem ho, potřebovala jsem ho.

Zasténal mi do úst a objal mě paží. Jediným rychlým pohybem mě bez námahy přetočil a usadil si mě na sobě.

Dlouhé prsty mi vypálily ohnivou stopu vzhůru po stehně a zajely mi hluboko do těla, zatímco jako hladové děcko hodoval na mém ňadru. Tělo mě brnělo touhou cítit v sobě víc než jeho prsty, ale všechny ty úchvatné erotické myšlenky mě rázem opustily v okamžiku, kdy zas zařinčel ten pitomý mobil.

„Do háje…“ Odkulil se ode mě a chňapl po té dotěrné věci. Upřímně řečeno, teď už jsem byla sama zvědavá, kdo si sakra nedá pokoj.

Podíval se na displej a na můj tázavý pohled se zašklebil. „Marla. Pokaždé ona, čtyřikrát. Vypnu to.“

Ještě to ani nedořekl, a už se rozezvonila pevná linka v našem apartmá. Ta dokázala vytáhnout jednoho tuze naštvaného, vzrušeného a neuspokojeného chlapa z postele. Někdo si to pořádně schytá.

„Co je?“ vyštěkl nenávistně. Volající musel jasně poznat, že vyrušuje. „Snažil jsem se spát. Teď? Proč?“ Zaťal zuby. „To nemůže hodinku počkat? Ne. Zrovna jsem se probudil. Dobře. Dej mi deset minut,“ zamumlal. „Řekl jsem deset minut.“

Popadl ze země své šatstvo a zaklel. Takhle naježeného jsem ho už dlouho neviděla. „Tar, musíš vstát a oblíct se.“

„Proč? Co se děje?“

Ostražitě si mě změřil, zatímco si natahoval džínsy na holé tělo.

Začínala jsem si dělat starosti. „No tak, co se stalo?“

Znechuceně našpulil rty. „Marla s Davidem jsou na cestě nahoru.“

V duchu jsem zasténala. Nebylo to poprvé, co mu tisková mluvčí a manažer vtrhli nevhod do života. Říct, že jsou neomalení, byla málem lichotka. Ryan se vztekle prohraboval oblečením v otevřeném kufru a já se musela zeptat:

„Proč?“

Promnul si čelo. „Prosákly ven fotky,“ zamumlal.

Zaplavil mě strach. „Jaké?“

Zezadu jsem viděla, jak zavrtěl hlavou. „Lidi v baru mě v sobotu vyfotili, jak tě žádám o ruku,“ zamumlal přes rameno. „Internet je plný fotek a nahrávek.“

Zhluboka jsem se nadechla. Nepříjemně mě překvapilo, že kvůli tomu tak vyšiluje. Byl tak podrážděný, že skoro nedokázal vytáhnout tričko. Požádal jsi mě o ruku veřejně. Počítala jsem s tím, že si to pár štamgastů vyfotí mobilem. Cos čekal?

„No a? To je tak zlé?“

Ryan si těžce vzdychl a ohlédl se na mě omluvnýma očima. „Tar, víš, jak to chodí. Fotky byly na fanouškovských stránkách a na Twitteru už ten večer.“

Hleděla jsem si na nohy a snažila se to pochopit. Na tom přece není nic špatného, nebo ano?

„Taryn.“ Ryan přerušil mé myšlenky a hodil mi džínsy.

Vyrazila jsem další povzdech a vsunula pravou nohu do nohavice. „Proč jsi mi neřekl dřív, že to bude problém?“

„Tar – víš proč,“ zamumlal Ryan a přetáhl si tričko přes hlavu. „Nebudeme to probírat, ano? Prosím.“

„Ale…“

Vypadal odevzdaně, ale napjatě. „Ale co? Nechci, aby sis s tím dělala starosti, to je celé.“

Zavrtěla jsem hlavou. „O to nejde… jenom jsem trochu vedle. Včera, když nás Mike vyzvedl na letišti, mě varoval, že se budou paparazziové rojit jako vosy. Ptala jsem se ho, jestli nemám schovat prsten. Volal ti a tys mi po něm vzkázal, ‚ať mě ani nenapadne ten prsten někdy sundat‘. Takže včera ti nevadilo, že se s ním ukážu a že lidi uvidí, že jsme zasnoubení. Proč na tom záleží dneska?“

Ryan přimhouřil oči. „A udělalas to?“

Na chvilku mě to omráčilo, ale věděla jsem, že ten příkrý tón ve skutečnosti nepatří mně. „Co? Nechala si prsten, nebo se s ním nechala fotit?“

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Poděkování

6:49 ráno

KAPITOLA 1

Procitnutí