Copyright © Bykova A. A., text, 2016

Copyright © Alexandra Dikaia, illustration, 2016

Copyright © katyazzzmama, illustrations, 2016

Translation © 2019 by Rudolf Řežábek

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6322-9

ÚVOD

Dnešní mámy a tátové si dělají velké starosti s rozvojem svých dětí. A to je moc dobře. Představují si, že je umístí do specializované školky, potom do superškoly pro největší talenty, do kroužku, domova dětí a mládeže a dalších obdobných institucí.

Ale na rozvoj není vždycky zapotřebí speciálních pomůcek, speciální metodiky, speciálně zařízených tříd ani speciálně připravených pedagogů. Bohatě stačí přítomnost dospělého člověka, který se zajímá o rozvoj dítěte – může to být máma, táta, babička nebo chůva. A v takovém případě se jakákoli procházka změní v poznávací a úplně obyčejný plastový kyblík a lopatka se v rukou dospělého stávají fantastickým rozvíjejícím prostředkem, s jehož pomocí se dítěti předvádějí úžasné pokusy.

Část 1.

TAK JAK TO DÍTĚ VLASTNĚ ROZVÍJET

„Hraj si, zlatíčko, jen si hraj!“

Když jsem jednou na procházce se svým dítětem zašla na dětské hřiště, vyslechla jsem náhodou rozhovor dvou maminek. Obě stály pár kroků ode mě a jejich dítka se plastovými lopatkami šťourala v písku, který ještě po zimě nestačil zcela rozmrznout; můj syn si hrál hned vedle nich. Jedna maminka si druhé stěžovala na katastrofální nedostatek času, který by mohla věnovat svému dítěti. Druhá maminka souhlasně přikyvovala.

„Úklid a vaření – no a celý den je pryč,“ smutně vydechla první maminka. Potom se otočila ke svému dítěti, aby ho ujistila o své přítomnosti: „Hraj si, zlatíčko, jen si hraj!“ A znovu se věnovala rozhovoru s přítelkyní. „Léto klepe na dveře –av létě se zase nikdo nic nenaučí…“

„Jaké učení v létě? To je lepší projít se venku. Aspoň to trochu prospěje zdraví,“ přikývla druhá maminka.

„Na podzim půjde ta moje do školky, tam už se postarají, aby se rozvíjela. Ve školce se pedagogové věnují dětem podle osnov.

„My nepůjdeme do školky. Pokusím se pro syna najít specializované jesle.“

„To je dobře, nejdřív aby měl něco v hlavě a rozvíjet se dá i později. Hraj si, zlatíčko, jen si hraj.“

„Zlatíčko“ se zadívalo na psa ležícího na ostrůvku suchého asfaltu. Psa úplně vyčerpalo jarní slunce – ležel s hlavou položenou na tlapách a lenivým pohledem sledoval drzé vrabce, kteří mu zobali drobečky chleba přímo před nosem. A maminky si dál povídaly.

„Já jsem nedávno koupila kartičky podle nějakého systému, už jsem zapomněla, jak se nazývá. Jsou na nich různá zvířata a ptáci. Barva pozadí se liší, a proto je na první pohled jasné, co patří do které skupiny. Zvířata jsou na zeleném pozadí, zatímco ptáci na modrém. Jenomže všechno opět naráží na nedostatek času. Je totiž třeba si najít čas na to, aby se člověk v klidu posadil, rozložil kartičky a všechno jí vysvětlil. Ale celý den je přitom taková honička, však sama víš. Hraj si, zlatíčko, hraj si!“

„Zlatíčko“ uslyšela maminčino ponaučení, přestala pozorovat psa a vrabce, kteří, aniž by dbali na logiku kartiček, si dál klidně žili na šedém asfaltu, který se objevil pod roztátým sněhem, a dál přesýpala písek. Barevná plastová lopatka se ponořila do jamky a nabrala písek. Písku tam už moc nebylo. Když se holčička dostala až na asfalt, začala vyhrabávat novou jamku, aniž by se pohnula z místa. Kolem sebe už měla čtyři jamky.

Bylo by zajímavé vědět, jestli „zlatíčko“ ví o tom, že kolem ní jsou právě čtyři jamky? Která z nich je nejhlubší a která nejširší a největší? Jakou barvu má její lopatka? Jakou barvu má kyblíček? Jakou barvu má kyblíček chlapce, který si hraje vedle ní? Kdo má ten kyblíček větší? Jak se ten chlapec jmenuje? A jak se jmenuje ten, co přesýpá písek hned vedle něho? Kolik je jim let? Kdo z nich je starší? Čí je to pes? Proč mu ptáčci zobou chléb? Jestlipak ta holčička ví, že ti čiperní cvrlikající ptáčci se nazývají vrabci a ti větší zase holubi? Maminka by jí toho mohla tolik povědět. Jenomže maminka při procházce vypráví jiné paní o tom, že nemá čas věnovat se dítěti – a setkává se přitom s plným porozuměním. „Hraj si, zlatíčko, jen si hraj!“ Maminka vkládá naděje do školky – „tam jsou pedagogové“, a druhá paní jí řadí, do jakých jeslí je nejlepší dítě umístit hned během prvních podzimních dnů. Ale před sebou mají ještě celé léto.

Léto ale není důvod k tomu, aby se rozvoj dítěte odkládal až na podzim. Tím spíše, že pro rozvoj vůbec není zapotřebí speciálních pomůcek, speciálních metodik, speciálně zařízených tříd ani pedagogů, specializovaných na rozvoj dítěte: klidně to může být maminka, tatínek nebo chůva. V takovém případě se každá procházka změní v rozvíjející, didaktický počin. Stačí přítomnost angažovaného dospělého člověka.

I obyčejná procházka rozvíjí

Jedna, dvě

Honza jde,

jedna, dvě, tři

pes ho větří

jedna, dvě, tři, čtyři,

kampak si to míří,

jedna, dvě, tři, čtyři, pět,

běží k mámě na oběd.

Přesně tak: „jedna“, nikoli „raz“, jak se počítá při pochodu. Protože správně je – jedna. Ta číslice se totiž nazývá „jednička“, nikoli „raznička“.

* * *

Společně se synem počítáme schody, když jdeme po schodišti nahoru nebo dolů. A protože žijeme ve třetím poschodí, stačí jednou sejít dolů (stejně jako vyjít nahoru) a šestkrát počítáme do devíti. Pokaždé se vesele divíme, když dojdeme na první odpočívadlo: „No vida, zase devět schodů! Vždycky devět! Všude devět!“ A z toho vyvozujeme, že na každém schodišti je shodný, stejný počet schodů.

Počítat do devíti ve dvou letech? To je snadné! Pokud to probíhá vesele, pak to vůbec není těžké, ale naopak zábavné. Aby se v hlavě dítěte počítání nespojovalo pouze se schody, lze počítat vše, s čím se na procházce setkáte: šišky, kamínky, větvičky – a třeba i kyblíčky na pískovišti. A počítat se nemusí jenom do devíti. Můžete ještě rovnat poklady, které objevíte na procházce, podle velikosti: od největší šišky k nejmenší, od nejdelší větvičky k nejkratší. Na to, aby dítě získalo povědomí o rozměrech, není zapotřebí žádných učebních pomůcek. K čemu by nám byly, když kolem dokola je spousta všeho, co můžeme vzít do ruky, přemístit nebo k sobě přiložit, to znamená porovnat na základě zkušenosti. Poznávání pomocí smyslové zkušenosti je nejsprávnější přístup k rozvoji dítěte v raném věku. Mamince (babičce, chůvě) stačí, aby byly dostatečně emocionálně angažované v tom, co se právě odehrává, a postupovaly podle zájmů dítěte.

Dítě neprojevuje zájem o didaktická, rozvíjející cvičení? Neposedný chlapec kategoricky odmítá sedět u stolu a dívat se do knihy, kterou mu ukazuje maminka? To je normální. Děcko si oblíbilo louži? To je taky normální. Právě naopak, bylo by nenormální, kdyby vaše dítě bylo k loužím naprosto lhostejné.

Když vidím, že veškerý zájem mého syna pohltila louže, znamená to, že budeme spolu zkoumat louži. Měřit větvičkou, jak je hluboká. Pomocí kroků změřit její šířku. Házet do louže kamínky a smát se při pohledu na stříkance rozlétající se do všech stran. Ještě budeme pouštět po vodě různé nalezené předměty a zkoušet jejich schopnost udržet se na hladině. Zátka od lahve – poplave, nebo se potopí? A jak se ve vodě zachová tříska?

Z potvrzenky z bankomatu, kterou jsem náhodou našla v kapse, složím lodičku. U louže máme strávit ještě nejméně dvacet minut. Celých dvacet minut? Co se dá dělat s papírovou lodičkou tak dlouhou dobu? Takových aktivit se najde celá řada. Pouštět na dálkovou plavbu. Hlasitě přednášet verše o loďkách věnované odvážným cestovatelům – tím rozvíjíme řeč. Ach, zapomněli jsme – vždyť naše loďka pluje bez posádky na palubě! To není problém, spadané borovicové jehličí se rázem stane skupinou mořeplavců, čímž rozvíjíme fantazii. Můj syn každou jehličku pečlivě, jednu po druhé, umisťuje na plavidlo, přičemž ji drží dvěma prsty – tím rozvíjíme jeho jemnou motoriku. Nyní spočítáme, kolik máme členů odvážné posádky – tak rozvíjíme sčítání. Několikrát zafoukáme do lodičky, čímž naznačíme nárazový vítr; to je artikulační gymnastika, rozvoj řečového ústrojí. Ještě dvakrát přečteme báseň o loďce, abychom podpořili rozvoj paměti. Z čeho bychom ještě mohli udělat podobnou loďku? Pod lavičkou objevujeme obal od čokolády – rozvíjíme pozorovací schopnost, a zároveň i logiku prostřednictvím navozování vztahů příčiny a následku: obal je také papír, stejně jako potvrzenka, což znamená, že i z něj se dá jednoduše složit skvělá lodička.

A vtom se na našem moři, to znamená na hladině louže, od které už teď syna nikdo neodtrhne, objevuje velký pirátský koráb. Samozřejmě začíná námořní bitva. Naším úkolem je ochránit loďku s jehličkovou posádkou před piráty, a tak začínáme házet kamínky do louže a míříme na pirátské plavidlo – tím rozvíjíme přesnost. Pak pomocí větvičky vyndáme obě loďky z louže a necháme je uschnout na lavičce na teplém jarním sluníčku. Za nějakou dobu se vrátíme a podíváme se, co se změnilo. Tak dítě učíme o vlastnostech vody.

Tak tedy vypadá didaktická louže – a takhle může vypadat poučná, rozvíjející procházka. Nevyčlenili jsme žádnou speciální dobu na didaktická cvičení. Nečerpali jsme žádné speciálně vyčleněné prostředky z rodinného rozpočtu na pořízení didaktických pomůcek. Jak vidíte, vystačili jsme si s tím, co jsme měli po ruce – a takříkajíc pod nohama. Použité zdroje: fantazie dospělého člověka a jeho ochota postupovat podle zájmu dítěte.

Ale mohlo to proběhnout i jinak: „Ale no tak, co to děláš! Nelez do té louže!“ (Mám hypotézu, že pokud se dítě nevyřádí v loužích do dvou let, stejně dožene chybějící zkušenost později, řekněme v deseti letech. Takže v deseti letech se nebude moc zajímat o učebnice, jestli promešká důležitou zkušenost vzájemné interakce s loužemi.)

První encyklopedie

Módní trend co nejranějšího rozvoje dítěte stimuluje trh k tomu, aby navrhoval stále nové zboží na uspokojení potřeb rodičů. Přesně tak – potřeb rodičů, nikoli dětí. Rodiče mají potřebu minimalizovat své obavy: „Staráme se dostatečně o rozvoj svého dítěte? Už je čas na to či ono? Neopozdili jsme se s nákupem encyklopedie?“

Děti nepotřebují encyklopedie. Veškeré potřebné informace by raději získávaly formou živého styku, kontaktu, vlastní smyslovou zkušeností.

* * *

Často navštěvuji knihkupectví a pokaždé se stavím v oddělení věnované didaktickým příručkám pro děti. Prostě jen tak ze zvědavosti. Co tam ještě autoři vymysleli „rozvíjejícího“, aby podpořili kupní zájem spotřebitelů? Zdaleka ne vše, co se rodičům nabízí, souvisí s rozvojem. Viděla jsem například podivnou encyklopedii pro úplně nejmenší. Nazdařbůh jsem ji prolistovala a nestačila se divit. Už si nepamatuji, co mou ubohou hlavu napadlo jako první. Jestli: „Jak snadno lidé na něčem takovém vydělávají peníze“, nebo: „Tohle si někdo opravdu koupí?“ Na stránce formátu A4 bylo zobrazeno lidské ucho. Tak, jak to píšu, v přesném slova smyslu: jedno ucho, odděleně od všeho ostatního, na celé stránce. A pod ním se skvěl nápis: „U-CHO“. Na vedlejší stránce následovalo analogické zobrazení lidského nosu, pěkně z profilu. A ilustrativní nápis „NOS“, aby to nikdo nespletl. Doporučený věk čtenářů encyklopedie: 1 rok.

Kdo to vymyslel a proč? Roční dítě nemá poznávat svět podle obrázků a (s pomocí rodičů) číst jejich názvy. Musí se seznamovat s částmi těla tím, že se dotýká sebe a blízkých: šťourá se ve svém nose, chytá za nos tatínka, nebo ho dokonce do něj kousá, tahá ho za uši.

Pomocí smyslové zkušenosti, kde hlavní roli hraje zrak a hmat, musí nacházet shody a rozdíly. „Maminka má taky nos, ale je větší než ten můj. A tatínkův nos je větší než maminčin. A tatínek má taky uši. Když ho za uši silně zatahám, zakřičí, že ho to bolí. A když si zacpu rukama svoje uši, něco se stane s maminčiným hlasem,“ tak právě takhle vypadá poznávání světa, které bezprostředně souvisí s rozvojem; je to zkušenost k nezaplacení, a přitom zcela bezplatná.

* * *

S velkou dávkou skepse přistupuji k všelijakým „didaktickým“ hračkám. Chápu totiž, že zdaleka ne všechny mají schopnost skutečně něco rozvíjet. Přesněji řečeno, pravdou bývá pravý opak. Máme-li formulovat jejich poslání rodičům správně, je nutné mluvit nikoli o „didaktické“ („rozvíjející“) hračce, ale o „hračce, která se vyznačuje didaktickým potenciálem“. To, co rozvíjí, přece není hračka, ale kontakt s dospělým člověkem. Existuje velmi málo hraček, které mohou u dítěte něco rozvíjet samy od sebe, bez interakce s dospělým. A to je dobře. Je ku prospěchu věci, když děti a dospělí spolu komunikují. Je dobře, že takovou komunikaci nelze nijak obejít, abychom dosáhli plnohodnotný rozvoj dítěte.

Ještě lépe, když to chápou dospělí. Obyčejný plastový kyblík a lopatka se mohou stát rozvíjejícími super pomůckami v rukou dospělého, který s jejich pomocí předvede dítěti různé zkušenosti – s využitím vody, písku, zeminy nebo sněhu. Co se stane s pískem, když se nasype do kyblíku s vodou? A co se stane se sněhem, jestli se dostane do kyblíku s vodou? Ukazuje se, že sníh nemění barvu vody. Ani kameny ji nezmění. Ale zemina ji změní. Proč?

* * *

Rozvíjející didaktický potenciál hračky závisí přímo úměrně na rozvíjejícím potenciálu dospělého člověka, do jehož rukou se ta hračka dostane. A na čem závisí rozvíjející potenciál dospělého? Na tom, je-li schopen tvůrčího myšlení, dokáže-li najít potřebnou informaci, má-li obecně základní znalosti, zvláště pak základní znalosti vývojové psychologie. To je vše. To stačí. Přínos různých jeslí (zájmových dětských skupin) spatřuji pouze v tom, aby pomáhaly dospělým rozvíjet tento potenciál. Poslání správné školy by podle mého názoru mělo být následující: „Snažte se rozvíjet dítě – je to jednoduché. Vy to také zvládnete. Vyzkoušejte si to. Můžete si vymyslet něco podobného a udělat to doma.“

Jak vybrat správné jesle

Na internetu je spousta článků s analogickým názvem a obdobnými doporučeními. Od obecně rozšířeného náhledu na tuto problematiku se ten můj trochu odlišuje, a proto jsem se rozhodla vyjádřit svůj alternativní názor.

Vše, co se teď dočtete níže v této kapitole, je především určené těm, jejichž děti ještě nepřekročily věkovou hranici tří let. Po dosažení tří let už budou kritéria výběru školky jiná. Základní rozdíl spočívá v tom, že do tří let se maminky obvykle přímo účastní pedagogického procesu a mají možnost osobně hodnotit činnost pedagoga, tedy posoudit, zda dítě rozvíjí, či nikoli.

Podle rozboru internetových serverů pro rodiče, kde se vyskytuje problematika „dětských skupin“, jak maminky takové jesle nazývají, se nejčastěji vyskytují následující „užitečná“ doporučení.

1. „Požádejte administrátora, aby vám ukázal dokumenty týkající se vzdělávacího procesu.“

A proč to vlastně máme dělat? Rozvíjející a volnočasové aktivity pro caparty nemusí patřit do vzdělávací činnosti a nemusí být vždy licencovány. Pro lepší pochopení doporučuji podívat se na vyhlášku Vlády Ruské federace O schválení Ustanovení o akreditaci vzdělávací činnosti“. Zde si dovolím krátký výtah: „… Vzdělávací činnost, která se uskutečňuje prováděním různých cvičení a není doprovázena výslednou atestací a vystavením dokumentů o vzdělání, činnost týkající se obsahu a výchovy žáků a chovanců, která se uskutečňuje bez realizace vzdělávacích programů a rovněž individuální pracovní pedagogická činnost nepodléhá akreditaci“. Tak se tedy věci mají.

Po určitou dobu jsem pracovala v obecní školce, která neměla akreditaci na vzdělávací činnost. (Školka byla nová, právě zahájila provoz a licenci dosud neobdržela.) Naši vychovatelé nebyli oprávněni vést vyučování podle programu stanoveného ministerstvem školství, který naplňuje federální státní vzdělávací standard pro dětská předškolní zařízení. Mohli jsme se ale s dětmi věnovat volnočasovým aktivitám – zpívat, lepit, kreslit, hrát si – a dělali jsme to k oboustranné spokojenosti nás i dětí. Děti ani rodiče nijak neutrpěli tím, že jsme neměli patřičnou licenci.

Když jsem vybírala „specializovanou dětskou skupinu“ pro svého staršího syna, nejméně ze všeho mě zajímalo to, jestli instituce, která nám vyhovuje, vlastní licenci na vzdělávací činnost. Nesrovnatelně více mě zajímala osobnost pedagoga. Avšak i v tomto ohledu se moje preference rozcházely s „klasikou“. Copak nám dál doporučuje internet?

2. „Zajímejte se, jací pedagogové pracují v dětské skupině. Požádejte, aby vám předložili diplomy o vzdělání. Je velmi prospěšné, mají-li rovněž diplomy o zvyšování své kvalifikace“.

Upřímně se vám přiznám, že jsem nikdy neviděla diplomy pedagogů, kteří pracovali a pracují s mými dětmi. Ne snad proto, že by žádné diplomy neměli, ale proto, že jsem je nežádala, aby mi je předložili.

Podle mých zkušeností se lze o diplom zajímat pouze v tom případě, když něčí neprofesionální přístup doslova bije do očí a vyvolává kognitivní nesoulad: „Copak i tenhle člověk má diplom?“ Mimochodem, jestli se vám vyučovací hodina daného pedagoga ani trochu nezamlouvala, asi jen stěží vás uspokojí předložení deseti diplomů o dosaženém vzdělání a o zvyšování kvalifikace.

Když jsem pracovala ve školce, naprosto upřímně jsem se rodičům přiznávala, že podle jednoho diplomu jsem učitelka matematiky a informatiky a podle druhého jsem psycholožka. Nikdy je nezarazilo, že nemám „tubus“ s diplomem na aprobaci předškolní vzdělávání. Diplom je nepochybně dobrá věc, ale přece jen je to do určité míry formalita, papír. Říká se, že když by si ho člověk opravdu hodně přál, dá se i koupit. Ale mozek si nikdo nekoupí a intelekt se nezapře. Proto je lepší vybírat pedagoga podle doporučení, v ideálním případě podle osobního dojmu po setkání s ním.

Pokračujme v rozboru doporučení.

3. „Je velmi dobré, když jesle mají své webové stránky, kde získáte nezbytné informace o programu, metodikách a ceně výuky.“

Podle mého názoru lze tento bod naprosto ignorovat. Osobně nevidím přímou souvislost mezi obsahem webové stránky a zapojením dítěte do rozvíjejícího, didaktického procesu. Základním cílem webových stránek je získávat klienty. Jsou-li aktivity v jeslích velmi dobré a mají-li pedagogové odpovídající úroveň, pak klienti zpravidla přicházejí podle principu „jedna paní povídala“ – a webové stránky ani nemusí existovat, protože je nikdo nepotřebuje. Navíc za obsah a aktualizaci webových stránek obvykle odpovídá administrátor, nikoli lidé, kteří vedou rozvíjející cvičení. Obvykle dochází k tomu, že webová stránka je koncipována velmi profesionálně, zatímco samotné didaktické aktivity jsou více než průměrné. Ale vyskytuje se i opačný případ: úplně jednoduché webové stránky, ale výborní učitelé.

4. „Věnujte pozornost hmotnému zajištění instituce.“

Při komentáři k tomuto doporučení se mi neodbytně vybavuje dětská skupina, kterou jsme zorganizovali při naší školce. Pro školku to představovalo doplňkový příjem – jistě chápete, že hmotné zajištění obecního předškolního zařízení je více než skrovné a zlepšit ho lze právě pomocí takových nelicencovaných služeb. No, jak se říká, nouze naučila Dalibora housti.

Situaci skrovného materiálního zajištění jsme modifikovali tak, že se tento nedostatek změnil v přednost. Do prázdného hudebního sálu jsme přinesli jenom ty hračky, které byly nezbytné pro danou aktivitu, takže pozornost dětí nerozptylovaly žádné jiné.

Velmi mnoho didaktických pomůcek jsem si vyráběla sama a při té příležitosti jsem maminkám předváděla, jak se dají běžné každodenní předměty, ba dokonce i to, co se normálně vyhazuje, změnit v didaktické pomůcky: mozaika z plastových dílků, stínové divadlo s portréty siluet ze staré dětské knihy, na rozvoj sluchu skleněné nebo plastové obaly od vitaminů naplněné různými materiály („Najdi ty, které vydávají stejný zvuk“).

Navrhovala jsem maminkám, aby nepohlížely na rozvoj jako na řadu úkolů s použitím didaktických pomůcek, ale jako na styl komunikace s dítětem. Určovala jsem směr, učila jsem vidět zdroje rozvíjení v každé procházce, v každém okamžiku každodenního života. Víte, kolik didaktických her a cvičení si lze vymyslet, máte-li v ruce aspoň jeden kapesník? Později si o tom povíme víc.

Table of Contents

ÚVOD

Část 1. TAK JAK TO DÍTĚ VLASTNĚ ROZVÍJET

„Hraj si, zlatíčko, jen si hraj!“

I obyčejná procházka rozvíjí

První encyklopedie

Jak vybrat správné jesle