Kate Mortonová

HODINÁŘOVA DCERA

THE CLOCKMAKER´S DAUGHTER

The Clockmaker's Daughter © Kate Morton, 2018

All rights reserved

Translation © Hana Krejčí, 2019

ISBN 978-80-249-4046-5

Didie, protože byla matkou,

která nás naučila žít na vrcholu hory,

a dala mi nejlepší radu, jak psát,

kterou jsem kdy dostala.

PRVNÍ ČÁST

BRAŠNA

I

Na Birchwood jsme jeli, protože Edward prohlásil, že tam straší. Žádný duch v domě nebyl, tenkrát ještě ne, ale člověk, který dovolí, aby pravda stála v cestě dobrému příběhu, je nudný. A Edward nikdy nudný nebyl, jeho vášnivost, s níž slepě věřil ve všechno, čemu se věnoval, byla jednou z věcí, proč jsem se do něho zamilovala. Měl v sobě zanícení kněze, své názory vyjadřoval způsobem, kterým z nich razil lesklé mince. Přitahoval k sobě jiné, rozněcoval v nich nadšení, o němž nevěděli, že ho mají, a dokázal, že všechno kromě něj a jeho přesvědčení působilo mdle.

Jenže Edward nebyl žádný kněz. Pamatuju si ho. Pamatuju si všechno.

Ateliér s prosklenou střechou v londýnské zahradě jeho matky, vůni čerstvě namíchaných barev, škrábání štětce o plátno, zatímco Edward pohledem zkoumal mou kůži. Konečky nervů mě svrběly. Když si mě celou měřil očima, toužila jsem udělat na něho dobrý dojem, aby uvěřil, že jsem něčím, čím jsem nebyla, a v hlavě mi vířilo nabádání paní Mackové: „Tvoje matka byla pravá dáma, tvoji předkové významní lidé, nezapomínej na to. Hraj šikovně s kartami, které jsi dostala do ruky, a dobří holubi se k tobě jednou vrátí.“

A tak, když jsem poprvé seděla v bíle omítnutém pokoji za spletí červeného hrachoru, ještě víc jsem se na palisandrové židli napřímila.

Jeho nejmladší sestra mi přinesla čaj a zákusek, abych neměla hlad. Také matka přišla po úzké cestičce, aby syna pozorovala při práci. Zbožňovala ho. Tušila v něm naplnění veškerých rodinných nadějí. Distingovaného člena Královské akademie zasnoubeného se zámožnou mladou dámou, brzy snad i otce celého hejna tmavookých dědiců.

Takové jako já se pro něho nehodily.

♦

Jeho matka si přičítala vinu za to, co následovalo, ale snáze by zabránila, aby se den setkal s nocí, než by udržela nás dva od sebe. Nazýval mě svou múzou, svým osudem. Říkal, že to věděl okamžitě, jakmile mě zahlédl v mdlém světle plynových lamp ve foyer divadla na Drury Lane.

Byla jsem jeho múzou, jeho osudem. A on mým. Bylo to dávno, bylo to včera.

Ach, pamatuju si lásku.

♦

Tenhle kout v polovině hlavního schodiště je mým nejoblíbenějším.

Je to zvláštní dům, úmyslně postavený tak, aby mátl. Schodiště s nepohodlnými, nestejně vysokými stupni zahýbají v nezvyklých úhlech; okna nejsou v jedné linii, ať mhouříte oči sebevíc; za parkety a táflování maskují důmyslné skrýše.

V tomhle koutě je teplo, téměř nepřirozené.

Všichni jsme si toho všimli, když jsme sem přišli poprvé, a během prvních letních týdnů jsme hádali, co může být asi příčinou.

Jistou dobu mi trvalo, než jsem ji odhalila, ale nakonec jsem se pravdu dozvěděla. Toto místo znám, tak jako znám své jméno.

♦

Nebyl to pouze dům samotný, ale i světlo, na které Edward ostatní lákal. Za jasného dne jste z oken v podkroví mohli přes Temži dohlédnout až na velšské hory. Nafialovělé a šedé stužky, křídové útesy, které se derou k mrakům, teplý vzduch, který si pohrává s opalizujícími barvami.

Jeho návrh zněl: celý letní měsíc malování, poezie a pikniků, příběhů, vědy a kreativity. A světla seslaného z nebe. Daleko od Londýna, daleko od slídivých očí. Žádný div, že ostatní nadšeně souhlasili.

Pouze mně se svěřil s dalším důvodem, proč sem chce jet. Jakkoliv bylo vábení světla skutečné, Edward měl tajemství.

♦

Od nádraží jsme šli pěšky.

Dokonalý červencový den. Vánek si pohrával s lemem mé sukně. Někdo s sebou vzal sendviče, za chůze jsme je jedli. Museli jsme skýtat zvláštní pohled – muži s povolenými vázankami, ženy s dlouhými rozpuštěnými vlasy. Smích, vzájemné škádlení, žerty.

Skvělý začátek! Pamatuju si bublání blízkého potoka a vrkání lesního holuba nad námi. Muže vedoucího koně, povoz s mladíkem sedícím na balících sena, vůni čerstvě posečené trávy – ach, jak se mi po té vůni stýská! Hejno tlustých venkovských hus, které nás sledovaly svýma korálkovýma očima, když jsme mířili k řece, a statečně zakejhaly, jakmile jsme je minuli.

Všechno bylo plné světla, ale dlouho to netrvalo.

Ale to vy už víte, protože by se žádný příběh neodehrál, kdyby teplo vydrželo. Klidné šťastné letní měsíce, které končí tak, jak začaly, nikoho nezajímají. To mě naučil Edward.

♦

Svou roli sehrála izolovanost: dům ztroskotal na břehu řeky jako velká vnitrozemská loď. A taky počasí: žhavé dny, jeden za druhým až do náhlé letní bouřky, která nás tehdy večer všechny zahnala dovnitř.

Vítr fičel, stromy sténaly, po řece se valil hrom, aby sevřel dům ve svých spárech, zatímco uvnitř se hovor točil kolem duchů a zakletí. V krbu praskal oheň, plamínky svíček se komíhaly a v příšeří, v atmosféře lahodného strachu a zpovědí se přivolalo zlo.

Žádný duch, ach, ne, nic takového – čin, který byl spáchán, byl zcela lidský.

Dva nečekaní hosté.

Dvě dlouho ukrývaná tajemství. Jeden výstřel ve tmě.

♦

Světlo zhaslo a všechno zčernalo.

Krásné léto skončilo. První odvážné listy začaly padat, hnily v kalužích pod prořídlými zelenými ploty a Edward, který dům miloval, začal bloudit po chodbách jako lapený v pasti.

Až to nakonec nemohl déle vydržet. Sbalil si věci a já jsem ho nemohla přimět, aby neodjel.

Ostatní ho následovali. Tak jako vždycky.

A já? Neměla jsem na vybranou. Zůstala jsem.

1

Léto 2017

Pro Elodie Winslowovou to byla nejoblíbenější část dne. Léto v Londýně, slunce jako by v jistém bodě pozdního odpoledne zaváhalo na své pouti po obloze a malými skleněnými dlaždičkami v chodníku dopadalo světlo přímo na její stůl. A nejlepší bylo, že Margot s panem Pendletonem odešli výjimečně dřív a Elodie byla v tu chvíli sama. Suterén budovy na Strandu, sídla firmy Stratton, Cadwell a spol., nebyl nĳak zvlášť romantickým místem, nepodobal se archivu v New College, kde byla na letní brigádě, když dokončovala magisterskou práci. Nikdy tam nebylo horko, i ve vlně veder, jaká právě panovala, musela mít na sobě svetr. Ale kdykoliv vstoupila do hry ta světýlka, byla kancelář s pachem prachu a vlhkostí prosakující od Temže téměř půvabná.

V úzké kuchyňce za stěnou kartotéky nalila Elodie vařící vodu do hrnku a obrátila malé přesýpací hodiny. Margot považovala takové puntičkářství za přehnané, ale Elodie nejvíc chutnal čaj, který se louhoval přesně tři a půl minuty.

Čekala, až zrnka písku propadnou uzoučkým skleněným hrdlem, a myšlenky se jí vrátily ke vzkazu od Pippy. Poslechla si ho na mobilu, když vyklouzla na druhou stranu ulice, aby si koupila k obědu sendvič. Pozvání na přehlídku jakési nové módní kolekce, která Elodie lákala asi tak jako vysedávání v čekárně u doktora. Naštěstí měla v plánu zajet k otci a vyzvednout si nahrávky, které pro ni nachystal, a byla proto ušetřena nutnosti vymýšlet si důvod pro odmítnutí.

Odmítnout něco Pippě nebylo snadné. Byla Elodiinou nejlepší přítelkyní, a to od prvního dne třetí třídy základní školy. Elodie často v duchu děkovala slečně Perryové, že je posadila vedle sebe. Ji, novou holčičku v neznámé uniformě a s křivými copy, které jí upletl otec, a Pippu s širokým úsměvem, dolíčky ve tvářích a rukama, které nevydržely ani chvilku v klidu, jakmile začala mluvit.

Od té chvíle byly nerozlučné. Na základní škole, střední škole, dokonce když studovala na Oxfordu a Pippa na umělecké škole Central Saint Martins. Teď se vídaly méně, ale to se dalo čekat. Svět umění je rušné společenské místo a Pippa se starala o nevysychající proud pozvání, která nechávala Elodie na mobilu, když se přesouvala ze slavnostního otevření nové galerie nebo vernisáže výstavy na další akci.

Svět archivů byl naproti tomu všechno, jen ne rušný. Tedy, nebyl rušný v Pippině jiskřivém stylu. Elodie tam pobývala dlouhé hodiny a často přicházela do styku s lidmi, ovšem takovými, kteří už nežili, nemluvili. Pánové Stratton a Cadwell, zakladatelé firmy, procestovali svět v době, kdy se teprve začal scvrkávat, kdy ještě vynález telefonu nepodkopal výsadní postavení korespondence. A tak Elodie trávila dny rozhovory se zteřelými, zaprášenými předměty dávno zemřelých osob a prostřednictvím písemností vstupovala tu na soaré v Orient Expressu, tu na schůzku viktoriánských dobrodruhů, kteří pátrají po Severozápadní cestě.

Společenské kontakty přes propast času ji naplňovaly hlubokým štěstím. Pravda, neměla mnoho přátel, ne z masa a krve, ale to ji netrápilo. Neustálé úsměvy, výměny názorů i zážitků či spekulace o počasí ji unavovaly a každou společnost, třebas i důvěrných přátel, opouštěla vyčerpaná a s pocitem, jako by tam bezděčně zanechala nějakou podstatnou vrstvu sebe samé, kterou už nikdy nedostane zpátky.

Vytáhla z hrnku sáček, vyždímala poslední kapky do dřezu a odměřila půlvteřinovou dávku mléka.

Odnesla si čaj ke stolu, na němž právě zahájily svou pravidelnou odpolední pouť rozložené barvy slunečního světla, a zatímco se pára smyslně vlnila ve vzduchu a horký nápoj ji hřál do dlaní, přehlížela úkoly, které jí ten den ještě zbývalo splnit. Z rejstříku zprávy Jamese Strattona mladšího o cestě na západní pobřeží Afriky v roce 1893 měla hotovou půlku, bylo třeba napsat článek pro příští číslo Stratton, Cadwell α Co. Monthly a pan Pendleton jí při odchodu předal ke korektuře katalog připravované výstavy.

Jenže Elodie celý den uvažovala o slovech a řadila je k sobě a teď měla přepracovaný mozek. Pohled jí padl na krabici z voskované lepenky. Ležela pod jejím stolem od pondělního odpoledne, kdy prasklá trubka v kancelářích o poschodí výš vyvolala okamžitou evakuaci staré šatny, přístěnku s nízkým stropem, kam Elodie za celých deset let, co v budově pracovala, nikdy nevkročila, nebo si na to alespoň nevzpomínala. Krabice se vynořila zpod kupy zaprášených brokátových závěsů na dně starého prádelníku a štítek na horním víku hlásil Obsah zásuvky stolu v podkroví, 1966 – neroztříděno.

Objev archivních materiálů v nepoužívané šatně byl sám o sobě znepokojující, a už vůbec nemluvě o desítkách let, které uplynuly od jejich doručení, a reakce pana Pendletona byla podle očekávání bouřlivá. Na evidenci byl puntičkář, a jak se později Elodie s Margot shodly, bylo štěstí, že ať už krabici v roce 1966 převzal kdokoliv, nebyl u firmy už dávno zaměstnán.

Načasování nemohlo být horší. Ode dne, kdy byl povolán poradce pro management, aby „navrhl příslušná organizační opatření“, byl pan Pendleton téměř nepříčetný. Už sama invaze do jeho bubliny byla zlá, ale zpochybnění jeho výkonnosti bylo nepřípustnou urážkou.

„Je to, jako když si od vás někdo půjčí hodinky a potom vám oznámí, kolik je hodin,“ procedil nedávno mezi sevřenými bledými rty, poté co poradce zavítal mezi ně.

Hrozilo, že ho ze skandálního nálezu archiválií raní mrtvice, a Elodie, která snášela neshody stejně špatně jako nepořádek, rychle zasáhla. Slíbila, že se o krabici postará, bez meškání ji popadla a schovala tak, aby ji neměl na očích.

V následujících dnech ji pečlivě ukrývala, aby nevyvolala další výbuch, ale nyní, když byla ve ztichlé kanceláři sama, si klekla na koberec a vytáhla ji ze skrýše…

♦

Jehličky nečekaného světla představovaly šok a brašna, vmáčklá hluboko do krabice, vydechla. Cesta byla dlouhá a pochopitelně byla unavená. Její hrany se opotřebováním ztenčily, řemeny ušpinily a uvnitř se usadil neblahý zatuchlý pach. Prach potáhl kdysi tak pěkný povrch nerovnoměrnou patinou a brašna nyní patřila k takovým, jaké lidé drží kus od těla, naklánějí hlavu na stranu a zvažují, jak s ní naložit. Byla příliš stará, aby se dala používat, ale měla v sobě nedefinovatelný punc historické kvality, který jim bránil, aby ji vyhodili.

Kdysi byla milovaná, obdivovaná pro svou eleganci a – co bylo ještě důležitější – pro svou funkčnost. V jisté době, kdy se takové vlastnosti vysoce cenily, byla pro jistou osobu nepostradatelná. Poté byla ukrytá a ignorovaná, znovunalezená a pohaněná, ztracená, objevená a zapomenutá.

Teď však kdosi odebíral jeden po druhém předměty, které na ní desítky let spočívaly, až konečně vytáhl i ji do místnosti s tichým elektrickým bzukotem a kapajícími kohoutky. S rozptýleným nažloutlým světlem, vůní papíru a měkkými bílými rukavicemi.

Na druhém konci rukavic byla mladá žena. Paže, štíhlé jako nožky mladé laně, vedly k útlé šíji a ke tváři orámované krátkými černými vlasy. Držela brašnu kus od těla, ale ne s odporem.

Její dotek byl něžný. Rty se úhledně našpulily překvapením a zájmem, oči se mírně přimhouřily a vzápětí rozšířily, když si všimla ručně šitých spojů, kvalitní indické bavlny a přesných švů.

Zlehka přejela palcem po vyšisované horní chlopni a brašna se zachvěla blahem. Pozornost, jakou jí žena věnovala, naznačovala, že se blíží konec toho, co se protáhlo v nečekaně dlouhou cestu.

Otevři mě, žadonila brašna. Podívej se dovnitř.

♦

Kdysi dávno byla nová. Vyrobená na zakázku samotným panem Simmsem v královské manufaktuře W. Simms a syn na Bond Street. Iniciály byly s velkou okázalostí ručně vyraženy, pozlaceny a zažehleny, všechny nýty a spony jednotlivě vybrány, prozkoumány a nablýskány, kvalitní kůže s hrdostí pečlivě nastříhána, sešita, naolejována a naleštěna. Ze sousední parfumerie proudily žilami domu vůně Dálného východu – hřebíčku, santalového dřeva a šafránu – a zanechaly v brašně závan vzdálených krajů.

Otevři mě…

Žena s bílými rukavicemi rozepnula zašlou stříbrnou sponu a brašna zatajila dech.

Otevři mě, otevři mě, otevři mě…

Odhrnula kožený řemen a poprvé po více než sto letech zalilo světlo tmavé rohy brašny.

S ním se dostavil i vpád vzpomínek – roztříštěných, zmatených: zvonek nad dveřmi v dílně pana Simmse, šustot sukně mladé ženy, dusot koňských kopyt, vůně čerstvých barev a terpentýnu, horko, touha, šepot. Plynové lampy na nádražích, dlouhá klikatá řeka, obilná vůně léta…

Ruce v rukavicích se stáhly a s nimi byl pryč i obsah brašny. Staré vjemy, hlasy a dojmy opadly a všechno bylo konečně prázdné a tiché.

Byl konec.

♦

Elodie si dala věci na klín a brašnu odložila stranou. Byla to krásná řemeslná práce, jaká se nehodila k ostatním předmětům, které vyndala z krabice. Sbírku vcelku fádních kancelářských potřeb – děrovačku, kalamář, dřevěnou přihrádku na tužky a svorky – doplňovalo pouzdro na brýle z krokodýlí kůže se štítkem Majetek L. S.-W., což naznačovalo, že psací stůl a všechno v něm kdysi patřilo praneteři Jamese Strattona. Datování by odpovídalo – Lesley Strattonová-Woodová zemřela v roce 1960. Tím by se vysvětlilo, proč se krabice ve firmě ocitla.

Ale brašna – pokud nešlo o nanejvýš zdařilou repliku – byla příliš stará, než aby patřila paní Strattonové-Woodové, a věci uvnitř pocházely odhadem z devatenáctého století. Rychlá probírka odhalila černý deník s mramorovanou ořízkou označený monogramem E. J. R., mosazný viktoriánský penál a desky na doklady z vybledlé zelené kůže.

Na první pohled se nedalo poznat, komu brašna patřila, ale na pozlaceném štítku pod přední chlopní desek stálo: Pan James W. Stratton, Londýn, 1861.

Desky byly ploché a Elodie se zprvu domnívala, že jsou prázdné, ale když je otevřela, něco uvnitř čekalo. Tenký stříbrný rámeček, tak malý, že se vešel do dlaně, a v něm fotografie ženy. Byla mladá, dlouhé vlasy vypadaly světle hnědé a polovina byla stočená na temeni do volného uzlu. Vysoké lícní kosti, přímý pohled, mírně pozvednutá brada, rty sevřené v inteligentním zaujetí, snad dokonce vzdoru.

Elodie hleděla na sépiové odstíny a cítila, jak se v ní probouzí důvěrně známé vzrušení, předtucha života, který čeká na své znovuobjevení. Ženiny šaty byly volnější, než by se na tu dobu dalo čekat. Bílá, na ramenou nařasená látka padala do výstřihu ve tvaru V, jeden z průsvitných rozevlátých rukávů byl vyhrnutý k lokti a odhaloval útlé zápěstí, ruka v bok zdůrazňovala pas.

Stejně neobvyklé bylo celkové pojetí snímku, protože fotograf ženu neusadil v ateliéru na divan ani ji nepostavil před malované kulisy, jak se dalo u viktoriánského portrétu očekávat. Byla v přírodě, obklopená hustou zelení. Prostředí a celé uspořádání svědčilo o pohybu a životě. Světlo bylo rozptýlené, výsledek opojný.

Elodie fotografii odložila a sáhla po deníku s monogramem. Rozevřel se a vystavil na odiv tlusté listy z drahého bavlněného krémového papíru. Řádky krásného rukopisu představovaly pouze doprovod množství inkoustových i tužkových kreseb postav, krajin a jiných námětů. Tedy žádný deník, skicář.

Kus bůhví odkud vytrženého papíru, do té doby zasunutý mezi dva listy, teď vyklouzl ven. Přetínala ho jediná věta: Miluju ji, miluju ji, miluju ji, a jestli nebude moje, určitě zešílím, protože když nejsem s ní, bojím se…

Slova vyskočila z papíru, jako kdyby byla pronesena nahlas, ale když Elodie list obrátila, na druhé straně nestálo, čeho se pisatel bál.

Přejela konečky prstů v rukavici po písmenech vrytých do papíru. Když ho nastavila poslednímu záblesku slunečního světla, ukázala se jednotlivá vlákna i drobounké dírky v místech, kde ostrý hrot plnicího pera pronikl na druhou stranu.

Něžně uložila útržek zpátky do skicáře.

Přestože byl starý, vzkaz na něm znepokojoval svou naléhavostí: odhodlaně hovořil o záměru, v dané chvíli nedosaženém.

Elodie dál opatrně obracela listy, každou stránku malíř zaplnil šrafovanými studiemi, někdy i hrubými náčrtky na okrajích.

A potom se zarazila.

Skica byla propracovanější než ostatní, promyšlenější. Krajinka s řekou, v popředí strom a za rozlehlým polem les. Nad nízkým podrostem na pravé straně bylo vidět střechu domu se dvěma štíty, osmi komíny a zdobnou korouhvičku se sluncem, měsícem a dalšími nebeskými symboly.

Kresba byla zdařilá, ale důvod, proč na ni Elodie upřeně hleděla, byl jiný. Pocit déjŕ vu byl tak silný, až vyvolával bolest v hrudi.

To místo znala. Vzpomínka byla tak živá, jako by tam někdy byla, nicméně si uvědomovala, že ho navštívila pouze v duchu.

Úvodní slova jí v mysli zazněla jasně jako zpěv ptáků za svítání: Se svým tajemstvím a mečem šli po klikaté cestičce přes širokou louku směrem k řece.

A potom si vzpomněla. Na příběh, který jí často vyprávěla matka. Romantickou pohádku na dobrou noc, s hrdiny, bídáky a královnou víl, se spletitým dějem zasazeným do domu uprostřed temného lesa, kolem něhož se jako dlouhý had vinula řeka.

Pohádka nebyla v ilustrované knize, maminka ji recitovala zpaměti nahlas. Sedávaly vedle sebe na dětské postýlce v pokojíku se šikmým stropem…

V kanceláři pana Pendletona začaly odbíjet hodiny, tiše a varovně. Elodie se podívala na zápěstí. Zdržela se. Čas zase jednou ztratil pevné obrysy, ručičky se rozplynuly do okolního přítmí. S posledním pohledem na podivně známou scenérii vrátila skicář a ostatní předměty do krabice, zavřela ji a zasunula zpátky pod stůl.

Vzala si své věci a užuž se po navyklém kontrolním rituálu před odchodem chystala zamknout dveře, když se jí zmocnilo neodbyté nutkání. Nedokázala mu odolat, spěchala zpátky ke krabici, vylovila z ní skicář a zastrčila ho do kabelky.

Table of Contents

PRVNÍ ČÁST BRAŠNA

I

1 Léto 2017