Sestřičky na příjmu

Donna Douglasová

NIGHTINGALES ON CALL

Copyright © Donna Douglas, 2014

All rights reserved

Translation © Petra Klůfová, 2019

ISBN 978-80-249-4058-8

Věnováno

Daphne Andersonové

s láskou

Julia (a já)

1.

„SLUŽBA VÁM ZAČÍNÁ přesně v pět hodin ráno. Všude zatopíte, roztáhnete závěsy na oknech a dohlédnete na to, zda je zapnutý bojler. Přesně v pět třicet mě přijdete probudit s šálkem čaje a snídaní; pokud možno dvě vajíčka a topinka s máslem. Vejce uvařená jen naměkko, nezapomeňte. Natvrdo jsou jako guma.“

Sestra Suttonová, vychovatelka ve studentské ubytovně, si měřila Jess přísným pohledem, jako by o jejích schopnostech pochybovala. Jess odpověděla jen úsměvem a nejistě si olízla rty. Nerada by tu práci ztratila dřív, než ji vůbec dostane.

„V šest probudíte studentky,“ pokračovala sestra Suttonová. „Hned po jejich odchodu uklidíte koupelny, zametete chodby i schodiště, otřete prach, vyleštíte schodiště a poklidíte v sesterském obývacím pokoji. Sestry by si tam měly udržovat pořádek samy, ale v tomhle na ně není sebemenší spolehnutí.“ Pohoršeně se zachmuřila. „V poledne vás přijdu zkontrolovat, tak se snažte mít do té doby všechno hotovo.“ Upřela na Jess drobná černá očka, jež v jejím těstovitém obličeji připomínala rozinky. „Říkáte, že jste dosud pracovala jako služka?“

Jess přikývla. „Už od svých třinácti.“

Pravda, zatím nikdy nesloužila v tak velkém domě, jako byla nemocniční ubytovna pro studentky. Budova svým velkolepým portálem, širokým schodištěm a dlouhými chodbami připomínala spíš panské sídlo z románů její oblíbené Jane Austenové. Na omšelých hnědých stěnách nevisely sice žádné obrazy a vyleštěné linoleum nepokrývaly turecké koberce; přesto ze vznosně vysokých štukovaných stropů dýchala elegantní minulost.

Zatímco sestra pokračovala ve výčtu pracovních povinností služebné v ubytovně, Jess vzhlížela ke stropu zdobenému sádrovými hrozny a listy a dumala, zda tam vůbec dosáhne s oprašovátkem.

„Posloucháte vůbec, děvče?“ vytrhl ji z myšlenek ostrý hlas. „Snad jste se nezasnila? Na to tady nemáme čas!“

„Nezasnila, omlouvám se, paní.“

„Oslovujte mě sestro, prosím!“

„Ano, paní – ano, sestro.“

Jess úslužně přikývla. Obvykle se nedala jen tak lehce zastrašit, ale sestra Suttonová působila stejně impozantním dojmem jako budova, v níž vládla. Nebyla o moc vyšší než Jess, ale trojnásobně širší a šedý stejnokroj se jí na tučné postavě napínal k prasknutí. Pramínky stříbrných vlasů se draly zpod naškrobeného bílého čepce, který byl pevně zavázaný na kličku v závěji rozklepaných podbradků. U nohou jí hopsal Jack Russell teriér a ňafal na dívku, až se to chodbou rozléhalo, ale panička to zřejmě už dávno nebrala na vědomí.

„Ve vašem doporučení čtu, že jste dříč a rychle se učíte.“ Home Sister si podezíravě pročítala list papíru, který držela v ruce.

„To je pravda, paní – sestro.“

„Zdá se, že váš předchozí zaměstnavatel byl s vámi velmi spokojený. Proč jste se tedy rozhodla odejít?“

„Potřebuju práci s ubytováním, sestro.“

„Opravdu?“ Sestra vychovatelka povytáhla udiveně obočí. „To je u většiny mladých děvčat dost výjimečné.“

Většina mladých děvčat nepochází odtamtud, co já, pomyslela si Jess.

„Zkrátka, já tomu dávám přednost,“ pokrčila rameny. Teriér ji škrábal do nohou, až drápky téměř roztrhl punčochu. Jess ho zkusila pohladit, ale když se po ní ohnal zuby, honem ucukla.

„Na vašem místě bych to vůbec nezkoušela. Sparky je z lidí nervózní,“ varovala ji sestra Suttonová.

Jess si všimla, že pejsek ji probodává nepřátelskýma tmavýma očima, jako by ji měl dokonale přečtenou.

Do chodby vešly dvě studentky. Brebentily spolu, ale při pohledu na sestru Suttonovou okamžitě zmlkly. Pokusily se nenápadně proklouznout na schodiště, ale vychovatelka se k nim bleskově otočila.

„Vy dvě! Kam máte namířeno?“ zahájila výslech.

Dívky po sobě nervózně jukly. Nebyly o moc starší než Jess; jedna byla hezká modrooká brunetka a druhá měla hnědé vlasy a výrazné rysy.

„Prosím, sestro, už jsou dvě hodiny,“ vydechla černovláska zpěvavým irským přízvukem, něžným jako její oblé tváře.

„Děkuju, ale já moc dobře vím, kolik je hodin. Proč nejste na oddělení?“

„Dostaly jsme volno až do pěti, sestro,“ objasnila druhá dívka kultivovanou výslovností, jakou Jess znala jen od hlasatelek v rádiu.

„Rozumím. A to jste nemohla vyklopit hned, O’Harová?“ Sestra Suttonová se na irské děvče přísně podívala.

„O-omlouvám se, sestro,“ zamumlala studentka.

„To bych vám radila. A jak to vypadáte? Zmuchlaná zástěra, špinavý límeček – propána, snad vám z čepce netrčí jehlice?“ Sestra Suttonová podrážděně sykla. „Okamžitě se upravte, nebo vám zruším souhlas s půldenní vycházkou!“

„Ano, sestro.“

Jess užasle sledovala, jak si irské děvče kvapně urovnává čepeček, a nešlo jí do hlavy, proč se sestra Suttonová tak rozčílila. Studentka jí připadala dokonale upravená a ty modrobílé proužkované šaty s bílou zástěrou měla krásně uhlazené jako právě vytažené ze skříně. Bylo však zřejmé, že v teplém dubnovém dni je v šatech ze silné látky a ve vlněných punčochách doslova k nevydržení.

Jess zachytila pohled hnědovlasé dívky a usmála se na ni. Dívka jen povýšeně ohrnula nos a zamířila ke schodišti; její spolužačka za ní klusala se sklopenou hlavou.

Hotový zlatíčko, pomyslela si Jess jízlivě a v duchu se ušklíbla na dívčina vzdalující se záda; vzápětí se ovládla, protože sestra Suttonová z ní nespouštěla oči.

„Jste si jistá, že tu práci zvládnete?“ broukla. „Podle mě neunesete ani smeták.“

Jess se nedivila, že sestře Suttonové se uchazečka o práci příliš nezdá: v sedmnácti byla útlá jako dítě.

„Mám větší sílu, než se zdá!“ odsekla a napřímila se v ramenou. „Jen mi dejte šanci a sama se o tom přesvědčíte!“ Sestra Suttonová našpulila rty. „Každopádně máte o sobě vysoké mínění.“

Jess schlípla. No jasně, zase zapomněla na svou prořízlou pusu! A přitom se tak snažila nešlápnout vedle!

Ale slečna Suttonová si jen zhluboka povzdechla, až se jí všechny čtyři brady zatřásly, a kývla: „Dobrá, zkusíme to měsíc na zkoušku. Až potom vám řeknu, jestli si vás tu necháme.“

Jess uvolnila prsty, jež – zkřížené pro štěstí – zatínala do záhybů sukně od chvíle, kdy překročila práh studentské ubytovny. „Děkuju.“

„Děkuji, sestro,“ opravila ji sestra Suttonová. „Mě i ostatní sestry musíte oslovovat zásadně správně. Navíc si zapamatujte, že nesmíte mluvit, pokud vám někdo nepoloží otázku, a při příchodu sestry do místnosti okamžitě vstanete. Od studentek nemocnice Nightingale si udržujte odstup, společensky stojí nad vámi, proto jim projevujte úctu.“

Jess si vzpomněla na dívku s ostrými rysy, která ji předtím tak zpupně minula, jako by služebná byla pouhý vzduch, a pokrčila rameny; po čtyřech letech ve službě si zvykla, že se k ní lidé chovají jako ke kusu nábytku.

Za možnost uniknout z domova to totiž byla cena, kterou Jess neváhala zaplatit.

„A teď,“ pokračovala sestra Suttonová, „se podíváme na váš pokoj.“ Zamířila na konec chodby tak rychle, až jí svazek klíčů u pasu hlučně cinkal. Jeden z nich po pečlivém zkoumání vybrala a přesvědčila se, že je to ten správný.

„Tak!“ prohlásila, když odemkla dveře. „Pokoj je malý, ale pro vaše potřeby postačí.“

Jess vešla dovnitř. Ano, pokojík byl malý.

Připomínal spíž: vešlo se tam pouze úzké lůžko a prádelník. V Jessiných očích to však byl hotový palác. Nad postelí dokonce visela polička, kam si může dát své knížky.

Zhluboka vdechla čistou vůni leštěnky na nábytek a naškrobeného povlečení. Oknem dovnitř proudilo zářivé a veselé jarní slunce.

Jess popošla k oknu a zahleděla se do zahrady. Pokojík představoval ostrý protiklad k díře, v níž bydlela nyní. Tady se bude probouzet denně obklopena trávou a stromy a květinami, jako by měla postel přímo ve Viktoriině parku.

„Taková krása!“ vydechla.

Sestra Suttonová si jen odfrkla. „Nu, to tedy nevím, ale každopádně pokoj nabízí všechno, co služebná potřebuje.“

Jess se nepřestávala okouzleně rozhlížet. Sestra Suttonová si mohla myslet, co chtěla, ale ten pokojík byl tak nádherný, až dívka nemohla uvěřit svému štěstí. Nikdy jí totiž nepřálo.

Dost možná, že rok 1937 přinese právě ten zlom, kdy se všechno změní, slibovala si v duchu.

Jess se domů loudala co nejpomaleji. Vzala to obloukem přes tržiště na Columbia Road. Uprostřed pondělního odpoledne tam proudila pestrá změť chodců, kteří se proplétali mezi stánky a smlouvali o ceny. Volání pouličních prodejců se mísilo s brebentěním stánkařů, kteří vychvalovali svoje zboží, obnošeným šatstvem počínaje a ovocem, zeleninou, masem a karamelem konče. Dráteník postrkoval svůj řinčící bicykl obložený zbožím a nářadím, vzduch lákavě voněl čerstvě upečeným chlebem a z židovského hokynářství se nesl čpavý puch slanečků.

Jess se zastavila u stánku se starými knihami a těšila se, že jí jednou zbude pár drobných na útratu. Každá kniha vypadala svůdněji než ta vedle a všechny slibovaly dobrodružství a aspoň krátký únik od všedního života. Stačilo zalistovat, aby ji příběh přenesl na dvůr krále Artuše nebo do arabské pouště. Jess nevěřila, že by poslední roky zvládla přežít, kdyby si tu a tam nemohla zalézt do klidného koutku a ponořit se do jiných, i když imaginárních světů.

Všimla si výtisku Nadějných vyhlídek, který měl nejlepší časy za sebou: flekaté, odřené desky, potrhaná vazba. Ale tuhle knížku milovala maminka: příběh o hošíkovi, kterého z chudých poměrů odvedl tajemný dobrodinec a nechal ho vychovat v přepychu. Jess dosud nezapomněla, jak jí maminka Sarah Jagová předčítala s očima plnýma teskných slz.

„Jednou tě taky potká štěstí, Jess,“ slibovala dcerce.

„Dostaneš šanci odtud uniknout. A potom jdi a neohlížej se, slyšíš?“

„Ale jenom když odejdeš se mnou!“ odpovídala tehdy malá Jess.

Maminka se s přesmutným úsměvem rozhlédla po vlhkých, oprýskaných stěnách. „Pro mě už je pozdě, zlatíčko,“ povzdychla si.

Nemýlila se. Ten temný, zchátralý domek Sarah Jagovou věznil až do její smrti.

Stánkař se opíral o zeď a pokuřoval.

Byl to sotva dvacetiletý mladík a černé vlasy měl brilantinou ulízlé dozadu.

„Laciné románky jsou támhle,“ utrousil a cigaretou ukázal na hromadu brožurek rozložených na plachtě u stánku.

„Dickense mám radši.“

Koutkem oka Jess zachytila mladíkův překvapený výraz.

„Že by? A co jste četla?“ ušklíbl se na ni posměšně.

Jess se zamyslela a pak začala poctivě ukazovat na prstech: „To máme Oliver Twist, David Copperfield, Nicholas Nickleby…“

Zřejmě na něho udělala dojem. „To jako vážně?“

„A co z Dickense jste četl vy?“ odsekla Jess.

Mladík pobaveně přiznal: „Já si počtu nejvíc v časopise o automobilech.“

„A prodáváte knížky?“ Neuměla si představit, že by celý den trávila obklopená knihami a nedostala chuť se začíst.

„Patří tátovi. Jen vypomáhám, než narazím na slušnou práci.“ Mladík dlouze potáhl z cigarety. Ulízané vlasy ještě zvýraznily jeho úzký obličej.

Vzhledem k odřeným loktům a kolenům na obleku se Jess neubránila dojmu, že mladík si hraje na něco víc, než ve skutečnosti je.

Bradou ukázal k hraničce otřepaných výtisků. „Po Dickensovi tady extra poptávka není,“ povzdechl si. „Mezi námi, vůbec nechápu, proč je táta kupoval. Nejspíš to byl přívažek k jinému zboží.“ Se zájmem se zahleděl na Jess.

„Přiznám se, tipoval jsem vás na zamilovaný románky.“

Jess nebyla hloupá a flirtování poznala. Ani neodlepila oči od pozlacených písmen na hřbetě knihy. „Na podobné nesmysly nemám čas.“

„Ale no tak? Každý děvče si rádo užije kapku lásky!“ Jess se neobtěžovala s odpovědí. „Kolik za ni chcete?“ zvedla knihu.

„Šest pencí?“ nadhodil zkusmo.

Vyprskla smíchy. „Právě jste se přiznal, že se Dickensů nemůžete zbavit. Navíc se tenhle výtisk rozpadá přímo v ruce!“

„Možná, ale záleží na tom, co je v ní, ne?“

Než Jess stačila cokoliv říct, oba mladé lidi zaskočilo hulákání.

„Héj, ty! Pracky od zboží, a hned!“

Jess se ohlédla a uvědomila si, že křik míří na ni. Zelinář od nedalekého stánku se k ní řítil s brunátným obličejem.

„Mluvíte se mnou, pane?“ zeptala se.

„S kým jiným? Chátru jako vy tady nepotřebujeme!“

„No dovolte? Je to má zákaznice!“ namítl mladík.

„Zákaznice?“ Zelinář ohrnul rty. „K smíchu! Patří mezi Jagova děcka támhle z baráků. Čmajzli by člověku zubní protézu přímo z huby, jen kdyby tušily, že jim to projde.“ S napřaženým ukazováčkem se obrátil k Jess. „Jedno smrádě z tvýho hejna jsem ráno nachytal, jak mi krade jablka. Hajzlík si myslel, že ho nevidím.“

Jess hrdě vystrčila bradu. „Já nekradu!“ prohlásila.

„Rád věřím, protože ani nedostaneš šanci!“ Zelinář chtěl Jess popadnout za loket, ale to už mladík zasáhl.

„Nechte ji na pokoji!“ okřikl zelináře. „Knížky si smí prohlížet stejně jako každý jiný!“

Zelinář se pohrdavě ušklíbl. „Ahá! Tak odtud vítr vane, co? Však nebudeš první, kdo se nachytá na pěknou tvářičku jako tolik hlupáků před tebou.“ Pohrdavě loupl po Jess očima. „Kdoví, jestli vůbec umí číst, tahleta. Jen čeká, mladej, až se otočíš zády, aby něco štípla a běžela s tím do frcu!“

„O tom víte dost, nemám pravdu?“ neovládla se Jess.

„Vsadím se, že vaše paní je v zastavárně pečená vařená!“

Zřejmě trefila hřebík na hlavičku, protože zelináři vzteky povylezly oči z důlků. „Ty jedna drzá káčo! Zasloužila bys takovou –“

„Tak to zkuste!“ Jess ho probodla očima. Zelinář zaváhal. Jess moc dobře věděla, že navzdory chvástání si jenom málokdo troufne postavit se Jagovým.

„Nestojíš mi za námahu,“ zavrčel.

„Co ho to popadlo?“ potřásl mladík hlavou, když zelinář vztekle odklusal zpět ke svému stánku.

„Nemám potuchy,“ pokrčila Jess rameny. Podala mladíkovi knihu od Dickense, ale ten pouze mávl rukou.

„Nechte si ji.“

„Ale to nemůžu –“

„Vždyť jsem říkal, že po tomhle autorovi není velká poptávka.“

Jess zaváhala, ale uvědomila si, že zelinář ji z opačné strany ulice pozoruje, a nejen on. Jistě si v duchu říkali: Typická Jagová, kouká, kde co vyžebrat zadarmo.

Odhodlaně vrazila svazek mladíkovi do dlaně. „Děkuji, ale nechci nic, co jsem si nezaplatila!“ prohlásila rázně.

Když se vztyčenou hlavou odcházela, ještě k ní dolétl mladíkův povzdech: „Kčertu, teď abych tátovi vysvětlil, že ty zatracený Dickense už nikdo nechce ani zadarmo.“

Jess rázem zapomněla na svůj vztek a po celou cestu domů se pobaveně zubila.

2.

ČERNÝ PONDĚLÍ, tak obyvatelé chudinských baráků říkali dni, kdy měli uhradit nájem. Jess už zdálky viděla před Solomonovou zastavárnou frontu žen s různými věcmi, aby se díky pár drobným nějak dočkaly peněz z podpory.

Zahlédla i svou sestřenku Betty s uzlíčkem v podpaží. Jess přešla na opačný chodník. „Snad ne zase oblek strýčka Johnnyho?“ zasmála se na ni.

„Nic jiného nám nezbylo,“ přiznala Betty s povzdechem. Bylo jí osmnáct, o rok víc než Jess, měla stejně snědou pleť a černé vlasy, ale plnější postavu dospělé ženy. Jess si vedle ní vždy připadala jako školačka. „No co, táta si až do konce týdne nevšimne, že zmizel.“

„Tak se modli, ať předtím nemusíte někam na pohřeb!“

„To spíš k soudu,“ dodala Betty. „Znáš přece mýho tátu.“ Jess se ušklíbla. „Můj je přece navlas stejný.“

Z Bettina výrazu čišel soucit. „Při troše štěstí bude venku cobydup, kámoško.“

Nebo smůly, dodala Jess v duchu. Jistě, po otci trčícím za mřížemi se jí správně mělo stýskat, ale popravdě, když ho za krádež měděného hromosvodu ze střechy městského kostela odsoudili do vězení, spadl jí kámen ze srdce.

Kdyby otec byl doma, Jess by se útěk nikdy nepodařil. Zmlátil by ji přezkou řemenu, i kdyby na svůj plán třeba jen pomyslela.

Však jsi ještě neutekla! připomněla si v duchu.

Ještě pár minut klábosila s Betty, pak se s ní rozloučila a pokračovala dál k chudinským barákům, kde měla domov. Baráky stály mezi Shoreditch a Bethnal Green a nikdo jen trochu při smyslech se k nim ani nepřiblížil, protože v temném bludišti páchnoucích uliček, úzkých a na sebe navzájem nalepených chatrčí a dvorků dlážděných jen kameny nežili žádní andělé.

Naopak, sami místní o své miniaturní čtvrti mluvili jako o „Pekle“, protože v přeplněných barácích a chudičkých dílnách se od rána do večera hrbili nad šitím, vyráběli dřevěné věšáky a bedny nebo nakládali či sušili ryby. Magistrát se už řadu let snažil baráky zbourat a místo vyčistit, ale místní za svoje brlohy sváděli tuhý boj. Bylo tu vlhko, přelidněno, chatrče byly promořené hmyzem a krysami, ale rovněž tu bylo bezpečí nenarušované zvědavými rypáky úředníků, a dokonce ani tamějších konstáblů. S výjimkou místních se sem odvážil málokdo.

V teplém odpoledni tu byl vzduch zahoustlý puchem hnoje, rybiny a síry z nedaleké továrny na zápalky. Při cestě úzkou uličkou dorážely na Jess masařky, nerovné dláždění bylo kluzké od tlejícího svinstva a mezi šňůrami s pleskajícím prádlem zšedlým sazemi se dalo sotva protáhnout.

Klevetící ženy házely po Jess ostražité pohledy. Podle uhlově černých vlasů, ostrých rysů a ebenových očí snadno poznaly, že je Jagová, a té rodině se i tady v barácích vyhýbali všichni obloukem.

Z jejich domku se jako obvykle rozléhala hádka, Jess slyšela řev batolete a ječivé ženské hlasy ještě dřív, než došla k zadním dveřím.

Polkla povzdech. V jediném baráčku se tísnily rodiny čtyř bratrů s celkem deseti dětmi, takže hádky byly na denním pořádku.

Na schodech seděl Jessin dvanáctiletý nevlastní bratr Cyril a nožíkem ořezával hůlku do ostré špičky, jako by ten křik za sebou ani nevnímal.

„Co se tam děje?“ ukázala Jess bradou ke dveřím.

Cyril jen pokrčil hubenými ramínky. „Jak to mám vědět?“ Pižlal klacík a k sestře ani nevzhlédl. I když s Jagovými nebyl příbuzný, vypadal se svým úzkým liščím obličejíkem a velkým mateřským znaménkem na tváři stejně mazaně jako oni.

„No dobrá, zjistím to sama.“ Jess zaťala zuby a stiskla kliku.

V mrňavé kuchyňce vládl jako obvykle chaos a nepořádek; dřez přetékal špinavým nádobím a na sporáku stál kastrol s oschlým dušeným masem.

Maličká Sal seděla na kamenné podlaze, ale její zoufalý pláč zanikal v zuřivé hádce v sousední místnosti.

Při pohledu na Jess maličká umlkla a vztáhla k ní buclaté ručky. „Mama!“ vzlykla. Slzy nechaly na špinavé tvářičce růžové cestičky.

„Najdeme ji, jo?“ Jess si posadila děcko na bok a ušklíbla se, protože plenka byla prosáklá skrznaskrz a čpěla. Volnou rukou Jess odhrnula závěs sloužící místo dveří.

Její macecha Gladys stála uprostřed pokoje v jednom ze svých záchvatů zuřivosti. Hulákala a máchala kolem sebe zaťatými pěstmi. Hannah, manželka strýce Johnnyho, na ni s rukama v bok vřískala jako pominutá.

„Říkám ti, ty stará krávo, že to nemám!“ řvala Gladys.

„K čemu by mi byly tvoje podělaný šperky? Mám svoje, a ty si můžeš trhnout!“

Teta Hannah se ušklíbla. „Jen se směj! Cizí věci se lepí na prsty tobě i tomu tvýmu povedenýmu synáčkovi!“

„Hlavně že tvoje rodinka jsou světci, to zrovna!“

„Zloději nejsme, na to vem jed!“

„Tvoje krámy by za krádež ani nestály! Hnusnej štras, leda tak pověsit ho na vánoční stromek! S takovým šmejdem bych chodila kanálama!“ posmívala se Gladys švagrové.

„V tom případě ho koukej vrátit!“

„A já ti říkám, že o něm nic nevím, ty hloupá huso!“

„Přísahám bohu, Gladys Jagová, jestli tě nachytám, jak mi kradeš věci, vyškubu ti ty odbarvený chlupy z hlavy!“

Při pohledu na matku spustila malá Sal jekot a začala se Jess svíjet v pažích. Gladys rázem zapomněla na švagrovou a obrátila se k Jess.

„Co pohledáváš doma? Proč nejsi v práci?“ štěkla.

„Našla jsem si nový místo.“ Jess si nadhodila těžké děcko v náruči. „Malá chce přebalit. Smrdí na sto honů.“

„Tak ji přebal, ne?“ Gladys loupla po nevlastní dceři očima. „Teď na ni nemám čas.“

„No jasně, teďka má plný ruce práce s okrádáním jiných lidí!“ rozkřikla se teta Hannah. Obě ženy se opět pustily do hádky a Jess rázně posadila malou Sal na podlahu a zamířila do mrňavého zadního pokojíku, o který se dělila s dalšími pěti děvčaty v domácnosti. Téměř celý prostor zabírala obrovská uválená postel se změtí zmuchlaných přikrývek a polštářů. Jess postel automaticky ustlala a snažila se uhodnout, která ze sestřenic tu nechala takový nepořádek.

Ale to už brzy nebude její starost.

Bude mít vlastní pokojík, uklizený hezky podle svých představ. Zrovna natřásala poslední polštář, když se ve dveřích objevila Gladys. I doma chodila nalíčená a vyšňořená, jako by se zrovna chystala mezi lidi. Všem sice tvrdila, že jí je třicet, ale silná vrstva pudru na obličeji rozpukaná hlubokými vráskami ji usvědčovala ze lži. Vlasy měla odbarvené jako opršelou slámu a páchla cigaretami a lacinou voňavkou.

Gladys Grimshawová dělala barmanku U Tří žebráků, když se s ní otec sotva dva měsíce po smrti Jessiny matky oženil; tou dobou už Gladys měla pěkné těhotenské bříško.

„Co máš s tím novým místem?“ utrhla se na Jess.

„Dostala jsem místo v nemocnici. Jako uklízečka.“ Jess vytáhla zpod postele kufřík.

„Tohle je poprvý, co o tom slyším.“

„Říkám ti to teď.“

„Nebuď drzá! To já za tebe zodpovídám, než tvůj fotřík vyleze z lochu. Koukám, že jaký táta, takoví i spratci.“

Gladys pohoršeně stiskla křiklavě rudé rty. „A vůbec, nač potřebuješ jiný místo? Máš přece šéfa, že si lepšího nemůžeš přát!“

Náhle si všimla kufříku. „Moment, snad k tomu nemáš i bydlení?“

„Jiný volný místo zrovna neměli,“ předstírala Jess, že ona s tou podmínkou nemá nic společného. Díkybohu toho neměla k balení moc, jenom pár kousků oblečení a svoje milované knihy.

„Hned mi to bylo jasný! Jen co je táta z domu, práskneš do bot a na nás se vykašleš…“ Gladys si rázně stoupla mezi kufřík a Jess. „Tady budeš! Potřebuju tě u dětí, to jsi zapomněla? Jak bych to měla sama zvládnout?“

„Možná by stačilo nesedět pořád v hospodě.“

Gladys se po manželově zatčení rychle vrátila ke svým starým zvykům a rozhodně si neodpírala ani mužskou společnost.

Ne snad, že by na tom Jess záleželo. Když se macecha bavila někde venku s kumpány, doma vládl mnohem větší klid.

Prudká facka přilétla tak nečekaně, až šokovanou Jess téměř odhodila dozadu.

Jess se chytila za tvář. Zuřila, že se nechala zaskočit, protože po čtyřletém soužití většinou dokázala uhodnout, kdy se Gladys chystá k úderu.

„Jak si dovoluješ se mnou takhle mluvit!“ Gladys na napudrovaných tvářích vyskákaly rudé skvrny. „Po tom všem, co jsem pro tebe udělala! Která ženská by se o takovýho spratka dokázala starat jako o vlastního, no?“

Jess sice měla tvář jako v ohni, ale teď už se smíchy neudržela. Od macechy nikdy nedostala ani laskavý úsměv, natož milé chování. Sotva Jessinu maminku uložili do hrobu, Gladys si prosadila, že nevlastní dcera odejde ze školy a bude si na sebe vydělávat ve službě.

„A kromě toho,“ dodala Gladys důrazně, „než se tvůj táta vrátí, rozhoduju v rodině já. Nejdeš nikam, slyšíš?“

„Zkus mi v tom zabránit!“ pohodila Jess hlavou.

„Myslíš, že to nedokážu? Ještě ti není jednadvacet, spratku! Mysli si, co chceš, ale poslouchat musíš! Jsem tvoje matka!“

„To nejsi!“

„Jinou matku nemáš!“ utrhla se Gladys na dívku. „Klidně se postav na hlavu, ale ta světice tvoje matinka je už pod drnem. Dopadneš stejně jako ona! Taky nad námi ostatními jen pořád ohrnuješ nos!“

„Byla stokrát lepší než ty,“ zasyčela Jess.

„No ne? Ty nepřestaneš odmlouvat? Co jsem ti říkala, ty drzá mrcho?“

Gladys po nevlastní dceři opět skočila, ale tentokrát s tím Jess počítala a včas uhnula.

„Tak si posluž,“ posmívala se. „Ale jestli se mě ještě jednou dotkneš, prozradím tetě Hannah, co se s tou broží stalo doopravdy.“

Gladys strnula s rukou napřaženou k úderu. „Vůbec tedy nevím, o čem to plácáš.“

„Našla jsem lístek ze zastavárny v plechovce od sušenek; však víš, v té tvojí skrýši pod postelí.“ Jess vysunula vyzývavě bradičku. „Copak na to Hannah asi řekne? Nadšená určitě nebude. A co teprve strejda Johnny!“

Gladys pod vrstvou pudru viditelně zesinala. Navzdory svým siláckým řečem dobře věděla, že u Jagových platí nepsané pravidlo – v této rodině se nikdo navzájem neokrádá.

Jess zabouchla víko kufru a zacvakla sponu. „Tak já jdu!“ oznámila s obavou, že macecha na ni začne opět útočit, ale ta jen schlíple ucouvla ode dveří.

„Ale neopovažuj se někdy vrátit!“ křikla za Jess Gladys na rozloučenou. „Varuju tě, ty vychytralá mrcho! Jestli sem někdy vkročíš třeba jen jednou nohou, poženu tě jako psa! Tady už nejsi doma!“

Jasně, a díkybohu za to, opakovala si Jess na odchodu.

Macešiny nadávky ji doprovázely až na ulici.

Table of Contents

1.

2.