Přeložila:

VERONIKA VOLHEJNOVÁ

Frank Herbert: Děti Duny

Vydání čtvrté (v Baronetu třetí)

Copyright © 1976 by Frank Herbert.

Published by arrangement with Ace Books, The Berkley Publishing Group,

a member of Penguin Putnam Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1809 publikaci

Přeloženo z anglického originálu Children of Dune

vydaného nakladatelstvím Ace Books, The Berkley Publishing Group,

New York v roce 1984

Český překlad © 1995, 2001, 2007 a 2014 Veronika Volhejnová

Přebal a vazba © 2007 a 2014 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2007 a 2014 Karel Řepka

Korektorka Dana Chodilová

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-862-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-904-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Frank Herbert

DĚTI DUNY

(ukážka)

Pro BEV:

Pro ten nádherný závazek naší lásky

a proto, abych se podělil o její krásu a její moudrost,

protože právě ona tuto knihu inspirovala.

Muad’Dibovo učení se dnes stalo arénou scholastiků, předsudků a zkaženosti. Učil vyváženému způsobu života, filozofii, jejíž pomocí se lidská bytost může vyrovnat s problémy, které vzejdou z neustále proměnného vesmíru. Řekl, že lidstvo se dosud vyvíjí a že tento proces nikdy nekončí. Řekl, že tato evoluce při svém postupu mění principy známé pouze věčnosti. Jak si může zkažená mysl pohrávat s takovýmto základem?

Duncan Idaho: Slova mentatova

Na vysokém červeném koberci, který pokrýval surovou skálu podlahy, se objevila skvrna světla. Světlo zářilo bez viditelného zdroje, jako by existovalo jen na červeném povrchu tkaniny spletené z kořenného vlákna. Zkoumavý kroužek velký asi dva centimetry se chaoticky pohyboval – tu jako čárka, tu jako ovál. Když našel zelenou postranici postele, vyskočil vzhůru a položil se na ni.

Pod zelenou přikrývkou leželo dítě s rezavými vlasy, buclatými tvářičkami, měkkými ústy – v jeho postavičce nebyla štíhlá tuhost fremenské tradice, ale také ne vodnatá tučnost cizince. Když jasný kroužek přejel přes zavřená víčka, postavička se pohnula. Světlo zhaslo.

Teď bylo slyšet jen zvuk pravidelného dechu a někde v pozadí uklidňující kap – kap – kap vody shromažďující se v jímce větrolapu vysoko nad jeskyní.

V jeskyni se znovu objevilo světlo – trochu větší a o pár lumenů jasnější. Tentokrát se s ním objevil i náznak toho, odkud pochází: v klenutých dveřích stála postava v kápi a u ní světlo vznikalo. Znovu se rozběhlo po místnosti, zkoušelo, pátralo. Bylo v něm něco hrozivého, neklidného, znepokojujícího. Vyhnulo se spícímu dítěti, zastavilo se na mřížce větráku v jednom horním rohu, prozkoumalo vybouleninu v zelených a zlatých závěsech, které změkčovaly okolní skálu.

Nakonec světlo zhaslo. Postava v kápi se pohnula – látka přitom zrádně zašustila – a zaujala postavení u jedné strany dveří. Každý, kdo znal každodenní rutinu tady v síči Tabr, by okamžitě vytušil, že to musí být Stilgar, naíb síče, poručník osiřelých dvojčat, která jednoho dne převezmou poslání svého otce Paula Muad’Diba. Stilgar často v noci chodíval do dětských pokojů, nejdříve vždycky tam, kde spala Ghanima, a pak sem do vedlejší místnosti, kde se mohl přesvědčit, že ani Letovi nic nehrozí.

Jsem starý blázen, myslel si Stilgar.

Přejel rukou po chladném povrchu světelného projektoru a pak ho zasunul zpátky do opasku. Projektor ho dráždil, přestože byl na něm závislý. Byl to jemný nástroj Impéria, který mohl odhalit přítomnost velkých živých těl. Teď ukázal jen spící děti v královských ložnicích.

Stilgar věděl, že jeho myšlenky a city jsou jako to světlo. Nedokázal utišit vnitřní neklid. Tenhle pohyb ovládala nějaká vyšší síla. Ta ho vrhla do současného okamžiku, z něhož cítil nahromaděnou hrozbu. Zde leží magnet přitahující sny o velikosti z celého známého vesmíru. Zde leží světské bohatství, náboženská autorita a nejmocnější ze všech mystických talismanů: božská autenticita Muad’Dibova náboženského odkazu. V těchto dvojčatech, Letovi a jeho sestře Ghanimě, jsou soustředěny obrovské síly. Dokud žijí, Muad’Dib, byť mrtvý, žije v nich.

Tohle nejsou jen devítileté děti; to je přírodní síla, předmět uctívání a strachu. To jsou děti Paula Atreida, který se stal Muad’Dibem, mahdím všech fremenů. Muad’Dib zažehl výbuch humanity; fremeni se v džihádu rozlétli z této planety a rozeseli svůj zápal do celého lidského vesmíru, přinášejíce s sebou vlnu náboženské vlády, jejíž dosah a všudypřítomná autorita zanechala na každé planetě své stopy.

Ale tyhle Muad’Dibovy děti jsou z masa a kostí, myslel si Stilgar. Dvě prosté rány mého nože by ztišily jejich srdce navždy. Jejich voda by se navrátila kmeni.

Jeho svéhlavé mysli se při té myšlence zmocnil zmatek.

Zabít Muad’Dibovy děti!

Ale za ty roky se Stilgar naučil rozumět sám sobě. Věděl, kde vznikla ta strašná myšlenka. Pocházela z levé ruky prokletí, nikoli z pravé ruky požehnání. Ajat a barhan života pro něj měly jen málo záhad. Kdysi se hrdě považoval za fremena, poušť měl za přítele, v myšlenkách nazýval svou planetu Duna, nikoli Arrakis, jak byla označena na všech imperiálních hvězdných mapách.

Jak bývaly věci jednoduché, když byl náš mesiáš pouhým snem. Když jsme našli mahdího, rozpoutali jsme nesčetné mesiášské sny vesmíru. Každý národ podrobený džihádem teď sní o vůdci, který jednou přijde.

Stilgar se podíval do ztemnělé ložnice.

Kdyby můj nůž všechny ty lidi osvobodil, udělali by mesiáše ze mě?

Leto se nepokojně zavrtěl v posteli.

Stilgar si povzdechl. Nikdy nepoznal děda Atreidů, jehož jméno nese tento chlapec. Ale mnozí tvrdí, že morální síla Muad’Diba pochází právě z tohoto zdroje. Přeskočí snad teď děsivá správnost jednu generaci? Stilgar si uvědomil, že na tu otázku nedokáže odpovědět.

Myslel si: Síč Tabr je můj. Já tady vládnu. Jsem naíb fremenů. Beze mě by nebyl žádný Muad’Dib. Tahle dvojčata… prostřednictvím Chani, jejich matky a mé soukmenovkyně, proudí v jejich žilách moje krev. Jsem tam s Muad’Dibem a Chani a všemi ostatními. Co jsme to udělali s naším vesmírem?

Stilgar nedokázal vysvětlit, proč k němu v noci přicházejí takové myšlenky a proč má pak takový pocit viny. Přitáhl si plášť. Realita se vůbec nepodobala snu. Přátelská poušť, která se kdysi rozprostírala od pólu k pólu, se teď zmenšila na polovinu. Mytický ráj šířící se zeleně ho děsil. Nebylo to jako sen. A jak se změnila jeho planeta, změnil se i on sám. Stala se z něj mnohem složitější osobnost, než býval ten někdejší náčelník síče. Uvědomoval si teď mnoho věcí – státnické umění a obrovské důsledky těch nejmenších rozhodnutí. Ale přesto cítil tuto znalost a dovednost jen jako tenkou slupku na ocelovém jádru jednoduššího, odevzdanějšího vědomí. A to starší jádro ho volalo, prosilo ho, aby se vrátil k čistším hodnotám.

Ranní zvuky síče ho začaly rušit v myšlenkách. V jeskyních se začali pohybovat lidé. Ucítil na spáncích závan vzduchu: lidé vycházeli dveřní pečetí do tmy před úsvitem. Vánek nevypovídal jen o čase, ale také o bezstarostnosti. Obyvatelé podzemí už nezachovávali tvrdou vodní disciplínu dávných dob. A proč by měli, když byl na planetě zaznamenán déšť, když byly viděny mraky, když bylo osm fremenů zaplaveno a zabito náhlou povodní v jednom vádí? Až do této události neexistovalo v jazyce duny slovo utopený. Ale tohle už nebyla Duna; tohle byla Arrakis… a ránem tu začínal rušný den.

Myslel si: Jessica, matka Muad’Diba a babička královských dvojčat, se dnes vrací na tuto planetu. Proč zrovna teď končí své dobrovolné vyhnanství? Proč chce vyměnit měkkost a bezpečí Caladanu za nástrahy Arrakis?

A pak tu byly další starosti: vycítí Stilgarovy pochybnosti? Je to benegesseritská čarodějnice, absolventka nejtvrdší školy Sesterstva a sama také Ctihodná matka. Takové ženy jsou pronikavě bystré a nebezpečné. Přikáže mu, aby padl na vlastní nůž, jak to bylo shůry přikázáno ummovi – zachránci Lieta-Kynese?

Poslechl bych ji? přemýšlel.

Nemohl na tuto otázku odpovědět, ale myslel teď na Lieta-Kynese, planetologa, který první snil o přeměně obrovské pouště Duny v zelenou planetu vhodnou pro člověka, jíž se teď Duna stávala. Liet-Kynes byl otcem Chani. Bez něj by nebyl ani sen, ani Chani, ani královská dvojčata. Ten křehký řetěz Stilgara děsil.

Jak jsme se tady setkali? ptal se sám sebe. Jak jsme se smísili? K jakému účelu? Je mou povinností to všechno ukončit, roztříštit tu velkou kombinaci?

Stilgar si teď připustil to strašlivé nutkání ve svém nitru. Mohl by tak volit, mohl by popřít lásku a rodinu a udělat to, co naíb občas musí: učinit děsivé rozhodnutí pro dobro kmene. Z jistého hlediska by taková vražda byla nepředstavitelnou zradou a ohavností. Zabít malé děti! Ale tohle nebyly jen malé děti. Jedly melanž, podílely se na síčové orgii, hledaly v poušti písečné pstruhy a hrály i jiné hry s fremenskými dětmi… A zasedaly v Královské radě. Tak malé děti, a přitom dost moudré, aby mohly zasedat v Radě. Tělem jsou to možná děti, ale zkušeností jsou velmi staré, narozené s úplnou gementickou pamětí, se strašlivým uvědoměním, které jejich tetu Alii a je samé vyděluje ze společnosti všech ostatních žijících lidí.

Mnohokrát, za mnoha nocí Stilgarova mysl kroužila kolem tohoto rozdílu, který sdílela dvojčata a jejich teta; mnohokrát ho tyto mučivé úvahy vzbudily ze spánku – pak přicházel do těchto komnat i se svými nedokončenými sny. Teď se jeho pochybnosti zostřily. Neschopnost rozhodnout se je sama o sobě rozhodnutím – to věděl. Tito dva a jejich teta se probudili ještě v děloze, poznali tam všechny vzpomínky, které jim předali jejich předkové. To způsobila závislost na koření, závislost matek – lady Jessiky a Chani. Lady Jessice se narodil syn, Muad’Dib, ještě předtím, než začala být závislá. Alia se narodila až potom. To bylo při zpětném pohledu jasné. Nesčetné generace výběrového křížení benegesseriťanek vyústily v Muad’Diba, ale v plánech Sesterstva se nepočítalo s melanží. Ano, věděly o té možnosti, ale děsily se jí a nazývaly ji Zvrácenost. To na tom bylo nejhroznější. Zvrácenost. Musejí mít důvody pro takový soud. A když říkají, že Alia je Zvrácenost, musí to stejně platit i pro dvojčata, protože Chani byla také závislá, tělo měla prosycené kořením a její geny nějak doplnily geny Muad’Dibovy.

Stilgarovy myšlenky prudce vířily. Není pochyb o tom, že tato dvojčata došla ještě dál než jejich otec. Ale kterým směrem? Ten chlapec říkal, že je schopen být svým otcem – a dokázal to. Ještě jako batole vyprávěl Leto vzpomínky, které mohl znát jen Muad’Dib. Čekají v tom širokém spektru vzpomínek další předkové – předkové, jejichž víra a zvyky tvoří nepředstavitelné nebezpečí pro žijící lidi?

Zvrácenosti, řekly ty svaté čarodějnice z Bene Gesseritu. Ale přitom si Sesterstvo toužebně přeje získat genofázi těch dětí. Čarodějnice chtějí sperma a vajíčko bez znepokojivé tělesné schránky, která je nese. Pro tohle se vrací lady Jessica? Rozešla se se Sesterstvem, aby podporovala svého muže vévodu, ale říkalo se, že se vrátila k benegesseritskému návyku.

Mohl bych všechny ty sny ukončit, myslel si Stilgar. Jak prosté by to bylo.

A zase se divil sám sobě, že vůbec může o takové možnosti uvažovat. Jsou Muad’Dibova dvojčata zodpovědná za realitu, která zničila sny jiných? Ne. Jsou jen prizmatem, kterým proudí světlo, aby odhalilo nové tvary vesmíru.

Ve svých mukách se jeho mysl obrátila k prvotní fremenské víře a on si opakoval: Boží příkaz přijde; nesnaž se jej tedy urychlit. Je na Bohu, aby ukázal cestu; a někteří z ní sejdou.

Nejvíc Stilgara znepokojoval Muad’Dibův kult. Proč dělají z Muad’Diba boha? Proč zbožšťují člověka, o němž všichni vědí, že byl z masa a kostí? Muad’Dibův Zlatý elixír života vytvořil byrokratické monstrum, které odsunulo stranou lidské záležitosti. Vláda a víra se sjednotily a porušit zákon se stalo hříchem. Jakákoliv pochybnost o vládních nařízeních zaváněla rouháním. Provinit se vzpourou přivolávalo ohně pekelné a věčné zatracení.

Ale vládní nařízení přitom vydávali lidé.

Stilgar smutně zavrtěl hlavou, aniž by si všiml sluhů, kteří vešli do královského předpokoje za svými ranními povinnostmi.

Dotkl se krispelu za pasem, přemýšlel o minulosti, kterou symbolizoval, přemýšlel o tom, kolikrát sympatizoval s povstalci, jejichž nepodařené vzpoury byly rozdrceny na jeho vlastní příkaz. V mysli měl zmatek a byl by si přál znát způsob, jak se ho zbavit a vrátit se k těm jednoduchým věcem, které symbolizovala dýka. Ale vesmír se nedá vrátit zpátky. Je to veliký stroj, který se promítá do šedé prázdnoty neexistence. Jeho nůž, kdyby přinesl dvojčatům smrt, by jen zazněl ozvěnou v té prázdnotě a začal by spřádat další složité ozvěny, které by se rozběhly lidskou historií a vyzývaly by lidstvo, aby vyzkoušelo další podoby řádu i chaosu.

Stilgar si povzdechl a uvědomil si pohyb kolem sebe. Ano, tito sluhové představují jistý druh řádu, který je vázán na Muad’Dibova dvojčata. Postupují od jednoho okamžiku k druhému a poradí si s každou nezbytností, která se objeví. Nejlepší je vyrovnat se s tím, řekl si Stilgar. Nejlepší je řešit to, co přijde, teprve až to přijde.

Stále jsem ještě služebníkem, uvažoval. A mým pánem je Bůh milosrdný a soucitný. „Ano, my jsme jim položili na ramena jho až po bradu, takže jejich hlavy jsou zdviženy; a my jsme postavili přehradu před nimi a přehradu za nimi; a my jsme je zakryli, takže nevidí.“

Tak to bylo psáno ve starém fremenském náboženství.

Stilgar si sám pro sebe pokývl.

Vidět, předvídat příští okamžik tak, jak to svými děsivými vizemi budoucnosti dělal Muad’Dib, to dodalo lidským záležitostem nový rozměr. Vytvářelo to nový prostor pro rozhodování. Být nespoutaný, ano, to může docela dobře naznačovat závan božství. Další složitost, kterou obyčejná lidská mysl nepochopí.

Stilgar odtáhl ruku od nože. Jeho prsty si ho stále ještě pamatovaly. Ale čepel, která se kdysi leskla v zejících ústech písečného červa, zůstala v pochvě. Stilgar věděl, že ji nevytáhne, aby zabil dvojčata. Došel k rozhodnutí. Bude lepší zachovat si tu jednu dávnou ctnost, kterou dosud měl: věrnost. Raději složitost, o níž si člověk myslí, že ji zná, než složitosti, které se vzpírají pochopení. Raději to, co je teď, než budoucnost snu. Hořká příchuť v ústech Stilgarovi připomněla, jak prázdné a proměnlivé mohou některé sny být.

Ne! Už žádné sny!

OTÁZKA: „Viděl jsi Kazatele?“

ODPOVĚĎ: „Viděl jsem písečného červa.“

OTÁZKA: „Co dělá ten červ?“

ODPOVĚĎ: „Dává nám vzduch, který dýcháme.“

OTÁZKA: „Tak proč ničíme jeho zemi?“

ODPOVĚĎ: „Protože Šaj-hulúd (božský písečný červ) to přikazuje.“

Hárk al-Ada: Arrakiské hádanky

Jak bylo fremenským zvykem, vzbudily se Atreidovy děti hodinu před rozbřeskem. Protáhly se a zívly ve svých sousedících ložnicích v tajném unisonu, když ucítily, jak jeskynní sídlo kolem nich ožívá. Slyšely služebníky, jak v předpokoji připravují snídani, prostou kaši s datlemi a ořechy rozmíchanými v tekutině slité z částečně fermentovaného koření. V předpokoji zářily iluminační koule a měkké žluté světlo pronikalo otevřenými klenutými vchody do ložnic. Sourozenci se v měkkém světle rychle oblékli a slyšeli přitom jeden druhého nablízku. Jak se dohodli, navlékli si filtršaty proti vysušujícímu větru pouště.

Nakonec se královská dvojice sešla v předpokoji a oba si povšimli, jak sluhové náhle strnuli. Leto si přes hladké šedé filtršaty přehodil žlutohnědou pláštěnku s černými okraji. Jeho sestra měla na sobě pláštěnku zelenou. Obě pláštěnky přidržovala u krku spona ve tvaru atreidského sokola – zlatá s rudými drahokamy místo očí.

Když Harah, která byla jednou ze Stilgarových žen, viděla tu nádheru, řekla: „Vidím, že jste se vystrojili na počest své babičky.“

Leto vzal nejdřív do ruky svou misku se snídaní a pak se teprve podíval Harah do tmavého, větrem zvrásčitělého obličeje. Zavrtěl hlavou. Pak řekl: „Jak víš, že to není na naši vlastní počest?“

Harah jeho posměšný pohled nevyvedl z míry: „Mám stejně modré oči jako ty!“

Ghanima se zasmála nahlas. Harah byla vždycky výborná ve fremenských hádankách. Jednou větou řekla: „Neposmívej se mi, chlapče.“ A dodala: „Jsi možná z královské krve, ale oba neseme znamení závislosti na melanži – oči bez bělma. Který fremen potřebuje víc nádhery nebo větší poctu než tohle?“

Leto se usmál a lítostivě zavrtěl hlavou. „Harah, lásko moje, kdybys byla mladší a už nepatřila Stilgarovi, vzal bych si tě sám.“

Harah to malé vítězství přijala zlehka a pokynula ostatním sluhům, aby pokračovali v přípravě předpokoje na důležité události nadcházejícího dne. „Snězte snídani,“ řekla. „Dneska budete potřebovat energii.“

„Takže si nemyslíš, že jsme se pro babičku moc vyparádili?“ zeptala se Ghanima ústy plnými kaše.

„Neboj se jí, Ghani,“ řekla Harah.

Leto polkl lžíci kaše a pátravě se zadíval na Harah. Ta žena měla nekonečnou zásobu zdravého rozumu, když tu hru na parádu tak rychle prohlédla. „Bude si myslet, že se jí bojíme?“ zeptal se.

„Možná ano, možná ne,“ řekla Harah. „Byla to naše Ctihodná matka, nezapomeň. Já ji znám.“

„Co měla na sobě Alia?“ zeptala se Ghanima.

„Neviděla jsem ji,“ odpověděla krátce Harah a odvrátila se.

Leto a Ghanima si vyměnili významný pohled a rychle se sklonili ke své snídani. Nakonec vyšli do velké ústřední chodby.

Ghanima promluvila jedním z pradávných jazyků, které oba měli ve své genetické paměti: „Tak dnes budeme mít babičku.“

„Alii to dělá velké starosti,“ řekl Leto.

„Kdo se rád vzdává takové moci,“ podotkla Ghanima.

Leto se tiše zasmál – od tak malého chlapce to byl podivně dospělý smích. „V tom je něco víc.“

„Všimne si její matka toho, čeho jsme si všimli my?“

„A proč ne?“ zeptal se Leto.

„Ano… Toho se možná Alia bojí.“

„Kdo zná Zvrácenost lépe než Zvrácenost?“ zeptal se Leto.

„Víš, můžeme se mýlit,“ řekla Ghanima.

„Ale nemýlíme.“ A citoval z benegesseritské Knihy Azhar: „Dobré důvody a strašná zkušenost nás vedou k tomu, že předzrozené nazýváme Zvrácenost. Protože kdo ví, která ztracená a prokletá osobnost naší zlé minulosti může ovládnout živoucí tělo?“

„Já tu historii znám,“ řekla Ghanima. „Ale jestli je to pravda, proč my tím vnitřním útokem netrpíme?“

„Třeba nad námi drží stráž naši rodiče,“ napadlo Leta.

„Tak proč také někdo nechrání Alii?“

„Nevím. Možná proto, že jeden z jejích rodičů je stále mezi živými. Nebo to je prostě jen tím, že jsme ještě mladí a silní. Třeba až budeme starší a cyničtější…“

„Na babičku si musíme dát velký pozor,“ řekla Ghanima.

„A nemluvit s ní o Kazateli, který se toulá naší zemí a hlásá Herezi?“

„Přece si vážně nemyslíš, že je to náš otec!“

„Já si o tom nemyslím nic, ale Alia se ho bojí.“

Ghanima ostře zavrtěla hlavou. „Já těm nesmyslům o Zvrácenosti nevěřím!“

„Máš přece tolik vzpomínek jako já,“ řekl Leto. „Můžeš věřit tomu, čemu věřit chceš.“

„Ty myslíš, že je to proto, že jsme si netroufli zkusit melanžový trans a Alia ano,“ řekla Ghanima.

„Přesně to si myslím.“

Ztichli a vstoupili do proudu lidí kráčejících po ústřední chodbě. V síči Tabr bylo chladno, ale filtršaty byly teplé a děti si nechaly své kondenzační kápě na zádech a rudé vlasy měly nepokryté. Jejich tváře prozrazovaly společné geny: měkká ústa, široko od sebe posazené modromodré oči signalizující závislost na koření.

Leto byl první, kdo si povšiml, že se blíží jejich teta Alia.

„Támhle jde,“ řekl a jako varování přešel do bitevní řeči Atreidů.

Ghanima kývla na svou tetu, když se u nich Alia zastavila, a řekla: „Válečná trofej zdraví svou slavnou příbuznou.“ Tím, že rovněž použila jazyka šakobsy, zdůraznila význam svého jména – Válečná trofej.

„Vidíš, milovaná teto,“ řekl Leto, „připravujeme se na dnešní setkání s tvou matkou.“

Alia, jediný člověk v kypící královské domácnosti, kterého ani v nejmenším nepřekvapovalo dospělé chování těchto dětí, se zamračila nejdřív na jednoho a pak na druhého. A pak řekla: „Držte jazyk za zuby, oba!“

Bronzové vlasy měla Alia stažené dozadu dvěma zlatými vodomírkami. Oválná tvář se mračila, široká ústa, zlehka prohnutá dolů náznakem nestřídmosti, byla pevně stisknutá. V koutcích modromodrých očí měla vějířky ustaraných vrásek.

„Oběma jsem vám vysvětlila, jak se dnes máte chovat,“ připomněla Alia. „Důvody znáte stejně dobře jako já.“

„Známe tvoje důvody, ale ty možná neznáš naše,“ odpověděla Ghanima.

„Ghani!“ zavrčela Alia.

Leto se zamračil na svou tetu a řekl: „Zrovna dneska rozhodně nebudeme předstírat, že jsme culící se batolata!“

„Nikdo na vás nechce, abyste se culili,“ odsekla Alia. „Ale myslíme si, že by nebylo rozumné vyvolat v mé matce nebezpečné myšlenky. Irulán se mnou souhlasí. Kdo ví, jakou roli si lady Jessica vybere? Koneckonců je benegesseriťanka.“

Leto zavrtěl hlavou a uvažoval: Proč Alia nevidí to, co vidíme my? Zašla už příliš daleko? A povšiml si jemných genetických náznaků, které prozrazovaly přítomnost jejího dědečka z matčiny strany. Baron Vladimir Harkonnen nebyl příjemný člověk. Při tom pozorování Leto pocítil, jak se v něm samém rodí neklid, protože si pomyslel: Je to i můj předek.

Podotkl: „Lady Jessica byla vychována k vládě.“

Ghanima kývla: „Proč se vrací zrovna teď?“

Alia se zamračila. Pak řekla: „Co když třeba chce jen vidět svá vnoučata?“

Ghanimu napadlo: „Ty v to doufáš, drahá tetinko. Ale je to moc nepravděpodobné.“

„Tady vládnout nemůže,“ řekla Alia. „Má Caladan. To by jí mělo stačit.“

Ghanima promluvila chlácholivě: „Když náš otec odešel do pouště zemřít, zanechal ti regentství. On…“

„Stěžuješ si na něco?“ chtěla vědět Alia.

„Byla to rozumná volba,“ řekl Leto po vzoru své sestry. „Byla jsi jediný člověk, který věděl, jaké to je narodit se jako my.“

„Říká se, že se má matka vrátila k Sesterstvu,“ řekla Alia, „a vy oba víte, co si Bene Gesserit myslí o…“

„Zvrácenosti,“ řekl Leto.

„Ano!“ Alia to slovo přímo vyplivla.

„Jednou čarodějnice, vždycky čarodějnice, říká se,“ podotkla Ghanima.

Sestřičko, hraješ nebezpečnou hru, myslel si Leto, ale přizpůsobil se a dodal: „Naše babička byla mnohem jednodušší než mnohé jí podobné. Ty přece sdílíš její vzpomínky, Alio; musíš přece vědět, co můžeš čekat.“

„Jednodušší!“ opakovala Alia a zavrtěla hlavou. Rozhlédla se po okolním davu a pak se znovu podívala na dvojčata. „Kdyby moje matka byla méně složitá, ani jeden byste tu nebyli – ani já ne. Byla bych její prvorozená a ne…“ Pokrčila rameny, ale spíš to vypadalo, jako by se otřásla. „Já vás dva varuji, dejte si velký pozor na to, co dnes uděláte.“ Alia vzhlédla. „Jde sem moje stráž.“

„A ještě pořád si myslíš, že není bezpečné, abychom tě doprovázeli na přistávací plochu?“ zeptal se Leto.

„Počkejte tady,“ odpověděla Alia. „Já ji přivezu.“

Leto si vyměnil pohled se sestrou a pokračoval: „Mockrát jsi nám říkala, že vzpomínky, které jsme dostali od těch, kdo odešli před námi, nejsou dost užitečné, dokud toho na vlastní kůži nezakusíme tolik, aby se z nich stala realita. Moje sestra a já tomu věříme. Předpokládáme, že s příjezdem naší babičky nastanou nebezpečné změny.“

„Tak to můžete klidně předpokládat dál,“ řekla Alia. Obrátila se, její stráže ji obstoupily a všichni vykročili chodbou k státnímu vchodu, kde na ně čekaly ornitoptéry.

Ghanima si otřela z pravého oka slzu.

„Voda za mrtvé?“ zašeptal Leto a vzal sestru za paži.

Ghanima se zhluboka nadechla a myslela na to, jak pozorovala svou tetu s použitím všech prostředků, které jí poskytovaly nahromaděné vzpomínky předků. „To melanžový trans?“ zeptala se, i když věděla, co Leto odpoví.

„Napadá tě něco jiného?“

„No, když o tom mluvíme, proč náš otec… nebo i naše babička nepodlehli?“

Chvíli si ji pozorně prohlížel. Pak řekl: „Odpověď znáš stejně dobře jako já. Když přišli na Arrakis, měli už své celistvé a jisté osobnosti. Melanžový trans – no…,“ pokrčil rameny. „Nenarodili se do tohoto světa posedlí svými předky. Ale Alia…“

„Proč nevěřila varováním Bene Gesseritu?“ kousala si Ghanima spodní ret. „Alia přece mohla použít stejných informací jako my.“

„To už jí říkali Zvrácenost,“ řekl Leto. „Nepřipadá ti lákavé zjistit, jestli jsi silnější než všichni ti…“

„Ne, nepřipadá!“ Ghanima odvrátila oči od bratrova pátravého pohledu a otřásla se. Stačilo, aby se zeptala své genetické paměti, a varování Sesterstva nabyla živé podoby. Předzrození měli zjevně tendenci stát se dospělými nepěkných zvyků. A pravděpodobná příčina… Znovu se otřásla.

„Škoda že nemáme mezi předky pár předzrozených,“ řekl Leto.

„Třeba máme.“

„Ale to by… Aha, ano, ta stará nezodpovězená otázka: Máme skutečně přístup k úplným zkušenostem všech našich předků?“

Podle vlastního vnitřního zmatku Leto chápal, jak tento rozhovor musí znepokojovat jeho sestru. Tuhle otázku už vážili mnohokrát a vždycky bezvýsledně. Řekl: „Musíme odkládat a odkládat a odkládat pokaždé, když se nám bude snažit melanžový trans vnutit. Musíme být hrozně opatrní na předávkování kořením, to je naše nejlepší obrana.“

„To předávkování by muselo být hodně velké,“ řekla Ghanima.

„Máme patrně dost velkou toleranci,“ souhlasil. „Podívej, kolik potřebuje Alia.“

„Je mi jí líto,“ řekla Ghanima. „To lákání muselo být postupné a zákeřné, muselo to přijít nenápadně, až…“

„Je to oběť, ano,“ řekl Leto. „Zvrácenost.“

„Můžeme se mýlit.“

„To je pravda.“

„Vždycky přemýšlím,“ uvažovala Ghanima, „jestli ta další zděděná paměť, kterou prohledám, bude ta, která…“

„Minulost je jen tak daleko jako tvůj polštář,“ řekl Leto.

„Musíme si najít příležitost probrat to všechno s naší babičkou.“

„Její paměť ve mně mě k tomu také pobízí,“ řekl Leto.

Ghanima se mu podívala do očí. Pak řekla: „Mnoho znalostí nijak nezjednodušuje rozhodování.“

Síč na okraji pouště

patřil Lietovi, patřil Kynesovi,

patřil Stilgarovi, patřil Muad’Dibovi,

a pak znova patřil Stilgarovi.

Naíbové jeden po druhém spí v písku,

ale síč trvá.

Z fremenské písně

Alia se vzdalovala od dvojčat a cítila, jak jí buší srdce. Na okamžik byla v pokušení zůstat s nimi a prosit je o pomoc. Jaká pošetilá slabost! Při té vzpomínce Alia ztuhla. Troufla by si tahle dvojčata skutečně předvídat budoucnost? Cesta, která pohltila jejich otce, je musí vábit – melanžový trans se svými vizemi budoucnosti, chvějícími se jako závoj ve vrtkavém větru.

Proč nemohu vidět budoucnost? přemýšlela Alia. Když se tak snažím, proč mi uniká?

Musím přinutit ty děti, aby to zkusily, řekla si. Třeba by se daly nalákat. Mají dětskou zvědavost, která je spojena s tisíciletými vzpomínkami.

Stejně jako já, pomyslela si Alia.

Její stráže otevřely dveřní pečeti u státního vchodu síče a ustoupily stranou, když vykročila na plošinu, kde čekaly ornitoptéry. Pouštní vítr hnal po nebi prach, ale den byl jasný. Jak se ze světla iluminačních koulí vynořila do denního jasu, její myšlenky se rozběhly rychleji.

Proč se lady Jessica vrací právě teď? Doneslo se něco na Caladan, něco o tom, jak je to s regentstvím?

„Musíme si pospíšit, má paní,“ řekl jeden z jejích strážců zvýšeným hlasem, aby ho bylo ve větru slyšet.

Alia mu dovolila, aby jí pomohl do ornitoptéry a připjal jí pásy, ale myšlenkami byla jinde.

Proč zrovna teď?

Když křídla ornitoptéry zabrala a plavidlo se vzneslo, Alia přímo fyzicky cítila okázalost a sílu svého postavení – ale byly křehké, tak strašně křehké!

Proč teď, když její plány ještě nejsou dokončeny?

Zvířený prach se zvedal a svíjel a ona viděla jasné sluneční paprsky na měnícím se povrchu planety: rozsáhlé plochy zelené vegetace v místech, kde kdysi dominovala vyprahlá země.

Když neuvidím budoucnost, můžu neuspět. Jaké zázraky bych dokázala, kdybych jen mohla vidět tak, jak viděl Paul! Já bych nepodlehla té hořkosti, kterou s sebou takové vize přinášejí.

Otřásl jí mučivý hlad a na chvíli si přála, aby mohla odložit svou moc. Ach, být jako ostatní – slepá tou nejbezpečnější ze všech slepot, žít jen ten hypnotický položivot, v jakém šok z narození zanechá většinu lidí. Ale ne! Ona se narodila jako Atreidová, jako oběť toho tisíciletého vědomí způsobeného matčinou závislostí na koření.

Proč se moje matka vrací právě teď?

Bude s ní Gurney Halleck – její oddaný služebník, najatý zabiják ošklivé tváře, věrný a přímý, hudebník, který umí stejně lehce hrát vraždy na mihrot jako bavit společnost svou devítistrunnou balisetou. Říká se, že se stal milencem její matky. Tohle tak vyčenichat, to by bylo – získala by tak neocenitelnou páku.

Přání být stejná jako ostatní ji opustilo.

Leta musím nějak přesvědčit, aby zkusil melanžový trans.

Vzpomínala si, jak se chlapce ptala, jak by si poradil s Gurneym Halleckem. A Leto, který vycítil podtext její otázky, řekl že Halleck je tak věrný, „až to někdy škodí“, a dodal: Zbožňoval… mého otce.“

Všimla si toho drobného zaváhání. Leto skoro řekl „mě“ místo „mého otce“. Ano, občas bylo těžké oddělit genetickou paměť od své vlastní. A Gurney Halleck Letovi to oddělování neusnadní.

Alia se krutě usmála.

Gurney se rozhodl vrátit se na Caladan s lady Jessikou. Jeho návrat mnohé zkomplikuje. Když se vrátí na Arrakis, přidá své vlastní složité pohnutky k už existující spleti. Sloužil Paulovu otci – a tam je posloupnost jasná: Od Leta I. přes Paula k Letovi II. A podle benegesseritského genetického programu: Od Jessiky přes Alii ke Ghanimě, větev, která se dělí. Když ten zmatek v identitě ještě posílí Gurney, mohl by být užitečný.

Co by udělal, kdyby zjistil, že nám v žilách koluje krev Harkonnenů, těch Harkonnenů, které tak trpce nenávidí?

Úsměv na Aliiných rtech byl teď zamyšlený. Dvojčata jsou koneckonců ještě děti. Jsou jako děti nesčetných rodičů, jejichž vzpomínky patří zároveň jiným i jim samým. Budou stát před síčem Tabr a dívat se, jak kosmická loď jejich babičky přistává v Arrakénské pánvi. Ta hořící stopa lodi, viditelná na obloze – učiní Jessičin přílet pro její vnoučata reálnějším?

Matka se mě zeptá na jejich výchovu a výcvik, myslela si Alia. Spojuji kázeň prana bindú s rozvážným vedením? A já jí řeknu, že se děti cvičí samy – právě tak jako kdysi já. Budu jí citovat výrok jejího vnuka: „Mezi odpovědnostmi, které přináší velení, je nutnost trestat… ale jen když o to oběť žádá.“

Alii v té chvíli napadlo, že kdyby dokázala dostatečně zaměřit pozornost lady Jessiky na dvojčata, mohli by ostatní bližší prohlídce uniknout.

Něco takového by se dalo udělat. Leto se velmi podobá Paulovi. A proč ne? Může být Paulem, kdykoli ho napadne. Dokonce i Ghanima tuto děsivou schopnost má.

Stejně jako já můžu být svou matkou nebo kýmkoli z těch dalších, kteří s námi sdílejí své životy.

Zahnala tu myšlenku a podívala se ven. Právě přelétali Štítový val. Napadlo ji: Jaké to bylo, opustit teplé bezpečí Caladanu, bohatého na vodu, a vrátit se na Arrakis, na tuhle pouštní planetu, kde byl zavražděn její vévoda a kde její syn zahynul jako mučedník?

Proč se lady Jessica vrátila právě teď?

Alia nenašla odpověď – alespoň ne jistou. Mohla sdílet sebeuvědomění někoho jiného, ale když se rozešly zkušenosti, rozešly se i pohnutky. Podstata rozhodnutí leží v soukromých činech jednotlivců. Pro předzrozené, pro mnohozrozené Atreidy zůstávalo toto vědomí nejvyšší skutečností, která sama o sobě byla jako další zrození: to naprosté oddělení živého, dýchajícího těla ve chvíli, kdy toto tělo opustilo lůno, jež mu vnutilo mnohonásobné vědomí.

Alia neviděla nic zvláštního na tom, že svou matku zároveň miluje i nenávidí. Byla to nutnost, nezbytná rovnováha, v níž nebylo místo pro výčitky nebo vinu. Kde může skončit láska nebo nenávist? Dá se snad klást za vinu Bene Gesseritu, protože určil lady Jessice určitou dráhu. Ale když paměť obsáhne celá tisíciletí, vina a výčitky se rozplynou. Sesterstvo se jen snažilo vyšlechtit Kwisatz Haderacha: mužský protějšek plnohodnotné Ctihodné matky… a ještě víc – člověka svrchované citlivosti a vědomí, Kwisatz Haderacha, který může být na mnoha místech současně. A lady Jessica, pouhý pěšák v tom genetickém programu, prokázala tak špatný vkus, že se zamilovala do partnera, kterému byla určena. Podle přání svého milovaného vévody zrodila syna, a nikoli dceru, která se podle rozkazu Sesterstva měla narodit jako prvorozená.

Dopustily, abych se narodila až po tom, co propadla koření! A teď mě nechtějí. Teď se mě bojí! A mají proč…

Dostaly Paula, svého Kwisatz Haderacha, o jednu generaci dřív – drobná chyba obrovského plánu. A teď mají další problém: Zvrácenost, která je zároveň nositelem genů, o něž po tolik generací usilovaly.

Alia cítila, jak na ni dopadl stín, a podívala se vzhůru. Její průvodci se chystali na přistání a zaujímali výškovou strážnou pozici. Zavrtěla hlavou nad svými roztěkanými myšlenkami. K čemu je dobré přivolávat staré příběhy a omílat jejich chyby? Tohle je nová historie.

Duncan Idaho zapojil do řešení otázky, proč se Jessica vrací právě teď, své mentatské vědomí, vážil ten problém schopnostmi lidského počítače, které mu byly dány. Řekl, že se vrací proto, aby pro Sesterstvo převzala dvojčata. I dvojčata byla nositeli těch cenných genů. Duncan má možná pravdu. To by stačilo k tomu vylákat lady Jessiku z dobrovolného exilu na Caladanu. Jestli je to rozkaz Sesterstva… Proč by se jinak vracela na místa, kde zažila tolik děsivých a bolestných věcí?

„Uvidíme,“ zamumlala Alia.

Cítila, jak se ornitoptéra dotkla střechy její Citadely a učinila tak rozhodnou a palčivou tečku za jejími úvahami. Zachmuřeně se soustředila na nadcházející události.

Melanž, -e (ž.), původ nejistý (pravděpodobně odvozen ze staré terranské franštiny): 1. směs koření 2. koření planety Arrakis (Duny). Jeho geriatrické vlastnosti poprvé zaznamenal Jansúf Ashkoko, královský chemik za vlády Šakáda Moudrého; arakénská melanž, nalézaná pouze v nejhlubších pouštích Arrakis, byla spojována s prorockými vizemi Paula Muad’Diba (Atreida), prvního fremenského mahdího; používají ji rovněž navigátoři Kosmické gildy a Sesterstvo Bene Gesserit.

Královský slovník (páté vydání)

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Kniha 1