Peter Lauster

LÁSKA

Psychologie fenoménu

Copyright © 1980 ECON Verlag GmbJ, Düsseldorf und Wien

Translation © Olga Kolečková, 1994

ISBN 978-80-7617-684-3

Milovat – milovat, to je to.

Milovat, to je všechno.

INGEBORG BACHMANNOVÁ

K milujícím snáší měsíc

poprašek měkkého světla,

mléčný opar nad mořem.

Samý květ

je jejich den,

večer pak tichý,

utiší i je

noc přesycená hvězdami.

ALBERT EHRENSTEIN

PŘEDMLUVA

Tato kniha vznikala velice dlouho. Fenoménem „láska“ se zabývám už více než dvacet let. Zde se pokusím skloubit všechny osobní zkušenosti a vědecké poznatky, které jsem shromáždil při teoretickém výzkumu i ve své psychologické praxi.

Láska je psychický fenomén, a proto ji lze velice těžko posuzovat dosud známými specifickými metodami přírodovědného výzkumu. To však neznamená, že by se o ní nedalo říct nic obecně platného. Lásku objevujeme v prožitku. Prožitky nelze změřit laboratorními přístroji, lze je však popsat. Takový popis je samozřejmě vždy subjektivní. Subjektivní však nemusí být nutně nepravdivé nebo zkreslené. Tohoto omylu se musíme vyvarovat. Měli bychom dokázat odvážně a rozhodně stát za svými subjektivními zkušenostmi, neboť právě ony představují základ našeho osobního prožívání světa.

Dvacet let jsem se sám pečlivě pozoroval a zároveň si zapisoval subjektivní pozorování mnoha lidí. Posledních deset let jsem přitom pracoval jako psychologický poradce. Proto věřím, že se můžu pokusit shrnout a utřídit společné momenty nejrůznějších subjektivních zážitků a zkušeností.

U většiny lidí opakovaně zjišťuju zábrany a blokády v rozvoji schopnosti milovat. Nechtěl bych zde proto apelovat pouze na rozum a unavovat vás „vědou“, byl bych mnohem raději, kdyby ve vás kniha vyvolala určitý poznávací proces. Přál bych si, abyste uvažovali o zde vysvětlovaných skutečnostech, protože se každého týkají zcela individuálním způsobem. Osobní zkušenost s tematikou „láska“ by pro vás měla být pobídkou, abyste knihu zhodnotili subjektivně, z hlediska vlastní zkušenosti. Slova či teze jsou nicneříkající, dokud jim nedáte osobní význam pro svůj život. Nedistancujte se tedy od této knihy a nesnažte se všechno vidět pouze z intelektuální roviny. Přál bych si, aby vás kniha dovedla k přesnějšímu pozorování vlastních zkušeností a zážitků a aby ve vás zároveň probudila subjektivní poznávací proces, který vám v neposlední řadě přinese i rozvoj schopnosti milovat. Více milovat a nekráčet životem lhostejně a otupěle, to je, oč tu běží.

Kniha nedává žádný jednoduchý nebo pohodlný recept. Nenajdete v ní ani žádné prosté triky, které by vám rychle a zcela bez problémů zaručily, že se do vás druzí zamilují. Chápu knihu spíše jako impulz k sebeobjevování. Měla by vám dodat odvahu k větší duševní svobodě i k tomu, abyste milovali více a intenzivněji než dosud.

Tajemství lásky spočívá v duševní bdělosti a svobodě. Tajemstvím bdělosti a svobody je však odvaha. Je třeba hodně odvahy, aby člověk dokázal pozorovat vlastní pocity s bdělostí a bez předsudků.

Nechci „pouze“ předávat vědomosti či navrhovat „témata do diskuse“. Přál bych si, abyste se do problematiky lásky ponořili co nejhlouběji. Láska je cesta ke štěstí, spokojenosti, zdraví a moudrosti. Pokud se mi tohle podařilo sdělit tak, že to čtenář rozpozná, pochopí a pocítí, pak jsem tuto knihu nepsal nadarmo. Kniha je vyznáním lásky lásce a životu. To ale nestačí. Chtěla by také osvobodit duši a zapálit světlo poznání. V tomto smyslu je to užitečná kniha.

Kolín nad Rýnem; březen 1980

I. ČÁST

V ZAHRADĚ POCITŮ

DEVĚT MÝTŮ O LÁSCE

Čím méně můžu globálně věřit v naši dobu, čím více mi lidství připadá zpustlé a vyprahlé, tím méně chci tomuto úpadku čelit revolucí a tím více věřím v magii lásky.

HERMANN HESSE

V knihkupectví najdete mnoho knih o sexualitě, ale jen velice málo knih o lásce. Sexualitu vědecky zkoumali a stále zkoumají lékaři i psychologové, lásku však ne. V čem tkví důvod?

Když jsem v letech 1961 až 1968 studoval v Tübingen psychologii, myslel jsem, že se dozvím něco o „psychologii lásky“. Za celých sedm let jsem však takový či podobný titul v seznamu přednášek nenalezl. Místo toho se všechno točilo kolem diagnostické psychologie, experimentální psychologie vnímání, kolem statistiky, klinické psychologie, psychologie reklamy, charakterologie, vývojové psychologie či psychologie řízení a podobně.

Psychologie je mladá věda a dodnes bojuje za své uznání jako „plnohodnotná věda“. Jako student jsem měl vždy pocit, že se vysokoškolští psychologové pokoušejí etablovat psychologii jako empirickou experimentální vědu, srovnatelnou třeba s fyzikou. Má tohle psychologie zapotřebí? O lásce jsem v Tübingen slyšel proto tak málo, že ji nelze empiricky experimentálně zkoumat. Nedá se měřit, testovat či kvantitativně evidovat a počítačově zpracovat; proto od ní seriózní vědec v Tübingen dával raději ruce pryč.

Protože lásku lze těžko změřit, nemá dosud v psychologickém výzkumu pevné místo. To je politováníhodné, neboť láska, ačkoli se nedá měřit, existuje a lze ji zkoumat. Ne ovšem takzvanými přírodovědnými metodami. O lásce se musí přemýšlet, s láskou je třeba mít osobní zkušenost a tu je pak nutné popsat. V tomto pojetí spadá láska do oblasti filozofické psychologie, a právě s ní nechtějí mít vědecky orientovaní psychologové nic společného. Proto je vyjádření psychologů k tématu láska tak poskrovnu, a to navzdory tomu, že přirozeně patří do základní oblasti zkoumání lidské duše. Kam jinam by také měla patřit? Snad do oblasti náboženství? To se duší a láskou zabývá také – ale právě jen „nevědecky“!

Na následujících stránkách se chci zabývat láskou, a to – jak se domnívám – nikoli nevědecky, ale také ne pouze empirickými a statistickými metodami. Chci o lásce přemýšlet a přitom zapojit i osobní zkušenost a samozřejmě zážitky lidí, s nimiž jsem se od roku 1971 velice důvěrně seznamoval v praxi psychologického poradce.

V minulých letech jsem bedlivě naslouchal, co mi lidé o lásce vyprávěli, pozorně jsem četl, co se každý den ve jménu lásky děje, a stále znovu se ptal: Co je pravá a co falešná láska? Co se to tu naparuje pod pláštíkem lásky, a přitom je jejím pravým opakem? Proč se láska tak zneužívá?

Při pozorném pohledu vidíme, že láska je centrální duševní děj. Jako student jsem se zajímal o psychologii lásky, protože mě silně absorbovaly osobní pocity lásky. Potom jsem si všímal, jak i jiní lidé stále krouží kolem téhož tématu a pochopil jsem, že příčinu psychických problémů a poruch je třeba hledat právě zde. Opakovaně jsem se zabýval touto problematikou, a to z nejrůznějších hledisek.

Psychologický poradce se snaží pomáhat druhým, aby lépe zvládali svoji psychiku. Pokouší se odbourat strach, posílit sebedůvěru, probudit odvahu k životu. Jak mám žít? Jak můžu být šťastnější? Proč mám deprese? Proč mě druzí neakceptují? Jak se můžu zbavit strachu a žít uvolněně? Jak můžu odstranit vnitřní napětí? Jak můžu být svobodnější?

Všechny tyto otázky se točí kolem duševní pohody a ve svém důsledku, jak jsem postupně stále více poznával, kolem lásky. Na vysvětlení tohoto komplikovaného duševního procesu nestačí několik heslovitých vět nebo článek v časopise. Potřebuju k tomu téměř dvě stě stran a přirozeně také čtenáře, který je přístupný novým podnětům a přemýšlí spolu se mnou. Nemělo by ale smysl očekávat ode mě poučky, které lze mechanicky uvést do praxe, jakýsi soubor poznatků, jež udělají z lásky zcela jednoduchou věc, kterou lze uchopit rozumem a potom jí manipulovat.

Láska není věc rozumu, je to záležitost citu. Můžete si o ní přečíst tisíce stran a věnovat jí tisíce myšlenek, ale pokud jdete pouze cestou rozumu a myšlení, zůstane pro vás bezcenná. Láska je elementární stav, který nelze vyvolat myšlením.

Nejprve bych chtěl vysvětlit, jaká spousta omylů a mýtů se tradičně s láskou spojuje. Když se s těmito mýty skoncuje, a to musí udělat každý sám ve své konkrétní životní situaci, vyplyne najednou na povrch to, co je správné. Pro někoho se poznání vynoří z mlhy jenom na kratičký okamžik a potom zase zmizí. Druhý si tento moment prozření dokáže udržet. Život má smysl, když je tu láska, jinak je plný utrpení, strachu a nejistoty. Proč tomu tak je, to se pokusím vysvětlit na dalších stránkách. Každý může poznat pravdu a já doufám, že se co nejvíc lidem podaří zachovat si ji natrvalo.

PRVNÍ MÝTUS

„Sexualita osvobozuje“

Sexualita a láska jsou dva děje, které sice patří k sobě, ale nelze je zaměňovat. Sexualita může existovat bez lásky a láska se může rozvíjet bez sexuality. Tohle vlastně každý dobře ví, a přesto se tyto dva pojmy stále pletou.

Sigmund Freud, zakladatel psychoanalýzy, připisoval velký význam rozvoji a osvobození sexuální pudové energie pro duševní zdraví. Při vyšetřování a analýze pacientů mu začaly být nápadné potlačované sexuální impulzy, tak typické pro dobu přelomu století i pro začátek století dvacátého. Proto vyhradil sexualitě v duševním životě lidí tak důležité místo. Bezesporu si je tento fenomén také zaslouží.

Odhalil pro tehdejší dobu revoluční skutečnost: že totiž již dítě prodělává fáze sexuality, tedy orální, anální a genitální fázi, a že tyto fáze mají význam pro pozdější sexuální život dospělého jedince. Sigmund Freud bojoval proti pruderii své doby a dal tak rozhodující impulz k „osvobození sexuality“ v tomto století. V návaznosti na Sigmunda Freuda pak především Wilhelm Reich zdůrazňoval význam sexuality pro vznik psychických poruch. Podle něho je odvádění sexuální energie orgasmem předpokladem tělesné a duševní rovnováhy, zatímco nahromaděné vzrušení vede ke stavům napětí, k celkové i specifické svalové křeči, k duševnímu napětí a frustračním reakcím. Freud a Reich došli k tomuto závěru: Úplné sexuální uspokojení má velký význam pro duševní vyrovnanost. Nedostatečné sexuální uspokojení vede ke vzniku frustračního napětí. Freud věřil, že je možná sublimace sexuálního pudu, kdežto více biologicky orientovaný Reich považoval ukojení pudu za naprosto nutné, aby nedocházelo k neurózám a psychózám. Freud a Reich vytvořili důležité předpoklady pro osvobození sexuality, to znamená pro její uznání, takže po druhé světové válce mohl proces liberalizace pokračovat.

Pornografická literatura a pornografické obrázky jsou dnes v naší kultuře povoleny. Mladé páry spolu mohou bydlet i bez oddacího listu. Homosexualita už není trestná. To všechno jsou příznaky všeobecné společenské liberalizace.

Bylo by však omylem předpokládat, že stále výraznější osvobození sexuality od tradičních tabu přineslo větší svobodu také jednotlivci a společnosti. Jistěže individuální sexuální rozvoj představuje důležitý předpoklad, aby se člověk jako individuum cítil svobodněji a lépe, ale tím se řeší jen jedna část problému. Mnozí lidé se domnívali, že sexualita je tak důležitým a rozhodujícím aspektem, že její liberalizace povede ve společnosti ke změně celospolečenských poměrů podle vzorce: Osvobozená sexualita osvobozuje společnost.

Mnoho psychoterapeutů zastávalo v uplynulých padesáti letech Freudův a Reichův názor, že osvobození sexuality osvobodí, uzdraví a uvolní pacienta podle motta: Sexuální rozvoj jedince vnitřně osvobozuje. Není tomu však tak, protože sexualita tvoří pouze jednu část duševního života a takový částečný rozvoj může sice přinést pozitivní impulzy a vyvolat proces uzdravování, neosvobozuje však automaticky celého člověka.

Kdo rozvíjí pouze sexualitu, a přitom zapomíná na rozvoj schopnosti duševní lásky, nemůže najít plné uspokojení. I nadále tu bude vždy existovat zbytek frustrace. Proč tomu tak je a jaké důsledky má tato skutečnost pro psychiku, se pokusím podrobněji vysvětlit později.

Sexualita dnes zaujala dominantní postavení před láskou, takže tyto fenomény bývají separovány a význam jejich společné existence přestává být správně posuzován. Sexualita se bere tak vážně, že je často zaměňována s láskou a sexuální zážitek bývá považován za předpoklad lásky. Hranice se nezřídka stírají, a tak člověk přestává rozeznávat, zda miluje, anebo ne.

Sexualita je konzumována jako každý jiný požitek či vzruch, ale není plně prožívána. Konzumní mentalita znamená vnitřní nesvobodu, protože vede k nutkavému a závislému chování. Sexuální konzum nesvědčí v žádném případě o svobodě a nevede k vnitřnímu osvobození. Na jednom místě se tak sice sníží tělesné a duševní napětí, ale na jiném místě se vytváří nové duševní napětí – nenaplnění a nespokojenost.

DRUHÝ MÝTUS

„Vyřešení sexuálních problémů znamená vyřešení všech problémů“

S mýtem „sexualita osvobozuje“ je neoddělitelně spjatý mýtus, že vyřešením sexuálních problémů se automaticky vyřeší i všechny ostatní problémy. To je však velice povrchní – i když ovšem snadno pochopitelné – zjednodušení skutečnosti. Mnozí lidé totiž připisují sexuálním problémům obrovský význam, jsou jimi naprosto zaujatí, a tak vzniká názor, že „po vyřešení těchto problémů nebudu mít vlastně už žádné jiné problémy“.

Každý, kdo prožívá či prožil uspokojivý sexuální vztah, ví, že vyřešení všech problémů si žádá více. Uspokojivý sexuální život je samozřejmě důležitý, to nepopírá žádný psycholog ani psychoterapeut, nicméně lidská psychika a život jsou komplikovanější. Kdo má hlad, myslí jen na jeho ukojení, ale jakmile pocit hladu zmizí, vynoří se nové problémy. Ještě jednou bych chtěl zdůraznit, že sexualita představuje pouze jeden aspekt věci, který je sice velmi naléhavý, pokud nepřichází naplnění, avšak pouze on netvoří celou psychiku a nevysvětluje a neřeší všechny problémy.

Je třeba přestat věřit v tento mýtus. Vyřešením sexuálních problémů se nelze zbavit všech ostatních pocitů nespokojenosti. Tady je třeba lásky. Ne však pouze lásky k jednomu určitému sexuálnímu partnerovi, ale lásky obecné, rozvoje celkové psychické a fyzické schopnosti milovat.

Sexualita je biologická funkce, která člověka vrací do oblasti přírody. Člověk věří, že může vyřešit všechny problémy rozumem a že racionální chování a jednání představují korunovaci lidského bytí. To je velký omyl. Člověk je každý den znovu vydán napospas tělu, biologii a sexuálnímu pudu; může to popírat, potlačovat, odkládat nebo se před tím snažit utéct. Vždy však zůstává jen u pokusu uniknout biologii a skutečnostem ležícím mimo pochopení. Neexistuje žádná možnost úniku před vlastním tělem a jeho potřebami. Sexuální problémy nelze odstranit nějakými triky nebo obrannými mechanismy. Každý se musí dennodenně vyrovnávat se sexualitou, protože na něho v podobě pudového potenciálu den co den dotírá. Sexualita se vnucuje, a proto působí tak vyzývavě a problematicky. Nejde tedy o to, najít jednou provždy možnosti uspokojivého sexuálního rozvoje, ale je třeba mít koncepci pomáhající žít s tímto každodenním problémem bez falešné představy, že se tak vyřeší veškeré ostatní problémy. V této každodenní složité situaci existuje princip, který dává životu jistý směr, stabilitu a naplnění smyslu: Je to láska.

Bez lásky se nevyřeší žádné sexuální nesnáze. Jedině láska vytváří podmínky pro to, aby sexualita vnesla do života jas, krásu a duševní radost. Sexualita bez lásky je mělká a prázdná, přináší spíše melancholii a depresi místo dynamičnosti a aktivity. Mohl bych tedy spíše souhlasit s výrokem: „Vyřešení problémů lásky znamená vyřešení všech problémů.“

TŘETÍ MÝTUS

„Orgasmus je cílem lásky“

Energie sexuálního pudu hledá vybití v orgasmu. Je tomu tak u muže i u ženy. Potud představuje orgasmus zcela určitě cíl, k němuž směřuje sexuální funkce, spojená s biologickým úkolem rozmnožování. Je to zařízeno tak, že rozmnožování doprovází zvýšená sexuální touha – trik přírody, aby zachování druhu bylo nikoli obtížnou povinností, ale potěšením. Touze lidé dávají nepochybně přednost před povinností a v otázkách rozmnožování sází příroda „na jistotu“.

Orgasmus, přinášející požitek a uspokojení, skýtá nejjistější záruku, že se člověk bude snažit o jeho zopakování, a že tedy lidský druh nevymře. Žádný druh nesleduje jako svůj cíl vyhynutí; jde o optimální rozmnožování a zachování druhu v co nejvyšší rovnováze. Plnění sexuálního úkolu doprovází z biologického hlediska orgasmus. Orgasmus tedy představuje cíl sexuality, jejíž úkol spočívá v zachování rodu. O lásce se tu nehovoří, protože tyto tělesné pochody nejsou podmíněny láskou. Když se však láska připojí, tím lépe, protože se tím zvyšuje krása sexuálního zážitku.

Láska nevidí konečný cíl v orgasmickém uvolnění; ten spočívá v každé formě duševní a tělesné náklonnosti. Láska může sexualitu umocnit a vytvořit pocit duševního blaha, který by se bez lásky nedostavil.

Lidé mi často říkají, že jim sexuální prožitek a konečně také orgasmus s partnerem, jehož nemilovali, nepřináší takové uspokojení jako s milovaným partnerem. Jestliže se tedy k tělesnému potěšení přidruží láska, může být prožívaný pocit hlubší a radost ze sexuálního zážitku větší. Přestože tohle vlastně každý ví z vlastní zkušenosti, je důležité si to uvědomovat a přemýšlet o tom.

Přitom se chci zvláště zaměřit na poznatek, že orgasmus není cílem lásky, ale je vrcholem sexuality, a že láska neusiluje o orgasmus, ale má na rozdíl od sexuality širší funkci.

Sexualitě příroda uložila, aby se snažila dosáhnout cíle – orgasmu, zatímco láska o něj neusiluje. Láska nepředstavuje podmínku orgasmu a zachování druhu, je to nádherný dar navíc, jak při sexuálním styku, tak i v každé jiné oblasti života. Proto také láska nemusí směřovat k orgasmu, ale na pudovém dění se pouze podílí. Její účast má ovšem obrovský význam pro sílu duševního zážitku, duševní uspokojení a životní štěstí.

Přirovnání jsou vždycky trochu problematická, ale přesto se o jedno pokusím, abych jím srozumitelně ilustroval, co mám přesně na mysli. Láska je jako droždí v těstu na koláč; díky němu těsto kyne a koláč získává lepší chuť. Pro utišení hladu kaloriemi tedy droždí není nutné. Jinými slovy lze říct, že láska je přídavkem, katalyzátorem pro duši, díky němuž se sexuální proces, vycházející především z pudů, stává krásnějším a intenzivnějším.

Láska však působí jako katalyzátor nejen v sexualitě, ale i v každé jiné oblasti života. Můžu dělat svou práci, abych vydělal peníze; když se však přidá láska, cítím se lépe. Kontakt s lidmi můžu považovat za profesionální či sociální úkol; když k tomu ovšem přistoupí láska k bližnímu, cítím se šťastnější. Můžu jít na procházku do lesa, abych měl pohyb a načerpal kyslík; jestliže však svými smysly přijímám vzduch a večerní atmosféru s láskou, je osvěženo nejenom tělo, ale i duše a já se cítím šťastnější.

Láska představuje obecný princip, který se může přidat ke všem životním procesům. Ty mohou probíhat také bez lásky – i orgasmu lze dosáhnout bez lásky, tělo načerpá bez lásky dostatek kyslíku, člověk může bez lásky plnit své povinnosti, starat se o ženu a děti, působit v politice, řídit auto nebo mluvit se sousedem. A většina lidí opravdu prožívá každodenní život právě takhle, bez lásky k druhým i k sobě. Součástí života mnohých lidí je dokonce nenávist a pohrdání, pojmy, které můžeme chápat jako opak lásky. Orgasmus může přijít i tehdy, když sexuálního partnera nenávidíme. Tak jistě a bezpečně funguje sexualita ve službě zachování druhu.

Z popisu prvních tří mýtů o lásce je zřejmé, že láska a sexualita se mohou sice uplatňovat společně, ale není to nutnost.

Chceme-li lásku jako psychický jev pochopit hlouběji, musíme ji pozorovat odděleně od sexuality.

ČTVRTÝ MÝTUS

„Pro uspokojující sexuální zážitek je důležitá technika“

V posledních desetiletích bylo cílem mnoha autorů – psychologů, psychiatrů, lékařů nebo žurnalistů – prohloubit obecné znalosti o sexuálních technikách zvyšujících intenzitu zážitku. Nenamítám nic proti znalostem tohoto druhu, vadí mi však, když je v titulu takové knihy pojem „láska“, neboť s láskou nemají tyto techniky moc společného. Důmyslné a „rafinované“ polohy nemohou lásku žádným způsobem vystupňovat.

Mezi muži je všeobecně rozšířený omyl, že zvládnutí určitých poloh nebo stimulačních technik může partnerce přinést mimořádně dlouho trvající uspokojení. Přitom vycházejí z mylného přesvědčení, že se tak žena stane „sexuálně poslušnou“. Takzvaná sexuální poslušnost – pokud vůbec existuje – většinou není poslušnost sexuální, ale je to pevná vazba na osobnost a autoritu partnera. Tato „poslušnost“ tedy nevzniká na sexuální bázi díky nějakým zvláštním stimulačním technikám, ale je formou vášnivé lásky spojené s ochotou přijmout podřízenou roli a věřit v autoritu. Přitom tu hraje svou roli i sklon k masochismu.

Ať už „sexuální poslušnost“ vychází z čehokoli, důležité je, že není žádoucí, neboť závislost by neměla představovat cíl vztahu dvou lidí. Závislost s sebou vždy nese utrpení, bolest, trápení a strach.

Muž, který usiluje o to, aby na něm byla nějaká žena takto závislá, nebo od ní takovou poslušnost očekává, se nakonec ocitá před větším problémem, než by kdy tušil. Závislost nebo poslušnost ženy je nejprve posilující zážitek pro slabé sebevědomí, jenže zájem rychle opadá, když nedostatečné sebevědomí obdrželo svůj díl polichocení. Takto vybudovaná poslušnost se stane otupujícím zvykem, až konečně začne být na obtíž.

Když se někdo domnívá, že lze takové poslušnosti docílit zvláštními sexuálními technikami, je na omylu a čekají ho stále nová a nová zklamání. Soustředí-li se na techniku, musí přitom zapojit rozum. Pokouší se něco dokázat, plnit kritéria, a sexualita je tak degradována na gymnastické cvičení. Zapojením rozumu, ctižádosti a myšlení je potlačený nebo zcela vypnutý cit. Nemyslím teď na tělesný pocit, protože sexuální pocity tady samozřejmě jsou, ale jde o náklonnost, teplo, lásku, pocit bezpečí, obdiv a respekt ve spojení se soucítěním, oddaností a odevzdáním se partnerovi.

Nerad bych, aby mě někdo chápal tak, že sexuální techniky zvyšující touhu odsuzuji, že je pokládám za nesprávné nebo dokonce za „hříšné“. To by byl návrat k pruderii, která je naštěstí již překonaná. Stále znovu si však všímám, jak jsou sexuální techniky přeceňovány v pochybené víře, že technikou lze probudit nebo si zachovat lásku. Chtěl bych na tento omyl poukázat především proto, aby každý pochopil, že chceme-li vybudovat nebo uchovat partnerský vztah, záleží především na lásce, nikoli na sexuálních dovednostech.

Tam, kde je ve vztahu láska, nehraje sexuální stimulace dominující roli, protože sexualita je tu zcela automaticky, aniž musí přicházet ke slovu rozum s jeho naučenými programy.

Z lásky a jenom z ní vyplývá také sexuální technika vhodná pro danou situaci. Láska je tvůrčí a v pravý moment nachází to správné.

Pokud partner vychází pouze z rozumu nebo z naučených poznatků a chce na druhém uplatňovat své vědomosti a znalosti techniky, nemůže se rozvinout tvůrčí atmosféra, protože se pouze dodržují pravidla a opakuje se to, co tu už bylo. Tam, kde jsou jen pravidla a opakování stereotypů, se pak nemůže rozvíjet tvůrčí duch. Sexuální chování a zážitky tak provází rutina, zvyk, banalita a nuda.

Když se rozvíjí láska a všechna technika je zapomenuta, když člověk s bdělými smysly reaguje na okamžik, může se tvořivě poddat prožitku a těšit se z toho, jak i druhého tvořivě pohlcuje vzájemný kontakt bez nějakého nacvičeného technického programu, ať je promyšlený seberafinovaněji a do sebemenších detailů.

Pokud bychom šli lesem a v ruce drželi návod s instrukcemi, jak se na les dívat, kterých zvuků si všímat, jak cítit měkkost mechu a které pocity prožívat při pohlazení kůry stromu, asi by nám to připadalo velice směšné a hloupé. Avšak v sexuální oblasti, s níž se často pojí strach a nevědomost, věříme, že nám může četba technického návodu dopomoci k uspokojivému zážitku.

Na procházku lesem se zpravidla vydáte, když vám les něco dává, pokud chodíte rádi po lesních pěšinách, jestliže jsou vaše smysly otevřené. Velmi podobné by to mělo být i se sexualitou. Nejdůležitější je milovat všechno, co má něco společného s vlastním tělem i s tělem druhého, mít spontánně pozitivní vztah k tělesným pocitům i k tělu druhého a zároveň přirozeně milovat také jeho individualitu, osobnost a jedinečnost. Potom zcela samovolně vyplyne z každého jednotlivého vjemu a pocitu tvůrčí radost.

PÁTÝ MÝTUS

„V mládí je láska jiná než ve stáří“

Velice rozšířený je názor, že zamilovanost, láska a sexualita patří k mládí a že v životě hrají roli snad jen do čtyřiceti nebo do padesáti. To je přirozeně zcela nesprávný pohled na věc, neboť zamilovanost a láska v zásadě nejsou nijak podmíněny věkem. Dokonce i sexualita, u níž existuje spojitost se stárnutím a slábnoucími tělesnými funkcemi, je zpravidla funkční až do šedesáti, sedmdesáti a někdy až do osmdesáti let.

Přesto je v mládí láska v mnoha případech skutečně jiná než ve stáří, protože je nová a svěží, schopnost lásky se začíná rozvíjet a v tomto čase nových zkušeností pociťuje člověk lásku i sexualitu zvláště intenzivně. Mnozí prožívají v mládí své pocity silněji než s přibývajícím věkem, neboť většina lidí žije ve svazku, v němž láska otupí a sexualita se stane nudným zvykem. Přesto se svého svazku nadále pevně drží a rezignovaně se domnívají, že je to „prostě světa běh“.

Je láska psychická energie, která se rozvíjí, nebo otupuje? Láska je schopnost vnímat pozitivně, bdělými smysly, vnější svět i sebe sama. Předpoklady pro pozdější schopnost partnerské lásky se vytvářejí již v raném dětství a mládí, kdy sexuální pud ještě není zralý. Dítě leží se zbystřenými smysly v trávě a vnímá vůně louky do všech detailů, sleduje na obloze plynoucí oblaka a hladí rukama kůru stromů, cítí v prstech vlhkou zemi a odevzdává se těmto pocitům, na sebe zcela zapomíná. Láska ke světu, k slunci a dešti se rozvíjí prostřednictvím smyslové zkušenosti. Pokud by člověk tuto zkušenost neměl, nerozvinula by se jeho senzitivita a později by nerozkvetla v celé své bohatosti láska k partnerovi a k sexualitě. Ta by byla omezena pouze na materiální funkci pudu.

V raném věku člověk zaznamenává zkušenosti s láskou v celé šíři smyslů, protože v povaze dětství je zvýšená míra senzitivity. Dospělý člověk ve velkých městech vyspělé průmyslové společnosti ztrácí většinou citlivost rok od roku výrazněji. Chodí denně na pracoviště, do tovární haly nebo do zatuchlé kanceláře, jeho smysly se stále více otupují. Dospělý člověk, student či pracující, se odcizuje svým smyslům, protože se žádá výkon, věcnost, intelekt a úspěch. City a emoce působí spíše rušivě, jsou nedoceňovány a potlačovány. Mozek dospělého pracujícího člověka je plný myšlenek na peníze, konzum a úspěch. Zabývá se otázkami společenského statusu, konkurence, výchovy dětí k úspěchu a jejich jistoty, budoucností. Jestliže je mozek plně zaměstnaný právě těmito myšlenkami, které se nutně dennodenně opakují, začne člověk senzitivitu a s ní spojenou lásku ke smyslovým vjemům zanedbávat a odsouvat na vedlejší kolej. Senzitivní, láskyplný kontakt se tak pomalu ztrácí, a to jak ve vztahu k okolní přírodě, tak ve vztahu k partnerovi, který není vnímán jako výtvor přírody, ale je považován za partnera v manželství s určitými úkoly a povinnostmi.

Schopnost vnímání se otupuje v každodenním stereotypu, neboť myšlenky jsou zaměřeny stále na tytéž problémy – úspěch, výkon, konzum a životní jistoty. V této otupělosti, monotónnosti a fádnosti se člověk vyčerpává. Cítí, jak ho stále dotírající myšlenky stresují, neboť jsou pořád stejné, a proto tak unavují a nepřinášejí jakékoli osvěžení nebo oživení.

Člověk vnímá, jak čím dál víc ztrácí živost, jak duševně umírá a jak odumírá i jeho schopnost lásky. A tak pouze zahořkne a stále více se zatvrzuje. Proto je láska ve stáří jiná než v mládí. V pozdějším věku jsou mnozí lidé tak otupělí, že nedokážou citlivě vnímat, a proto v nich pro zamilování a lásku už přestává být místo. Schopnosti lásky ubývá zároveň s rostoucí neschopností vnímat věci nově a svěže.

Z řečeného by měl čtenář pochopit, že tu nejde o žádný přirozený, nevyhnutelný proces stárnutí, ale podstatný je způsob života. Senzitivní šedesátník, který přistupuje k okolí pozorně a pozitivně a dokáže každý den vnímat sebe i druhé novýma očima, je přirozeně schopen lásky jako mladý člověk. Stárne totiž jen tělo, a ne duše. Duše zůstává stále mladá, pokud neztratí schopnost meditace a senzitivity. Proto nemusí být láska ve stáří jiná než v mládí. Může být stejně svěží, intenzivní a oblažující jako v mládí. Pokud ovšem duše neotupí.

Je s podivem, že mnozí staří lidé jsou tak otupělí, zahořklí a neschopní lásky, přestože i oni hledali v životě štěstí. Proč ho nedokázali najít, proč jejich duše nezůstala mladá? Ubírali se nesprávnými cestami, protože věřili, že štěstí mohou najít v životní jistotě a výkonu a že senzitivita není tak důležitá. Nikdo je nepoučil o jejich omylu, a proto kráčeli cestou postupného otupění, životní jistoty a nudy.

Je nutné s vážností uvažovat o duši, abychom dokázali jít s přesvědčením cestou senzitivity a lásky proti proudu většiny. Při těchto úvahách se nesetkáváme s novým, moderním nebo „líbivým“ věděním, ale obohacujeme se starými poznatky, které může každý snadno pochopit a upotřebit v životě. A přesto bývají tyto skutečnosti tak často podceňovány nebo se na jejich význam vůbec zapomíná.

Table of Contents

PŘEDMLUVA

I. ČÁST V ZAHRADĚ POCITŮ

DEVĚT MÝTŮ O LÁSCE