Přeložil Milan Žáček Copyright ©2015, 2016 by the individual contributors All Rights Reserved This translation of Black Wings of Cthulhu 4, first published in 2016, is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Copyright ©2015, 2016 for the Introduction by S. T. Joshi

Copyright ©2019 for the Czech translation by Milan Žáček

Copyright ©2019 for Cover by Gregory Nemec

Copyright ©2019 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-7617-993-6

Jedinou zkouškou pravosti strašidelného příběhu je prostě to, jestli vzbudí či nevzbudí ve čtenáři hluboký prožitek děsu a kontaktu s neznámými říšemi a mocnostmi, zda jej uvede do stavu bázlivého naslouchání, zda kdesi nemávají černá křídla nebo zda na nejzazší okraj známého vesmíru neškrabou přízraky a bytosti zvenčí.“

H. P. LOVECRAFT

NADPŘIROZENÁ HRŮZA V LITERATUŘE

(v překladu Stanislavy Menšíkové)

Úvod

S. T. Joshi

Pokud se v prvních třech svazcích Černých křídel něco zřetelně projevilo, je to skutečnost, že Lovecraftův stylu a jazyk jsou nekonečně tvárné a vhodné pro celou řadu žánrů a subžánrů. H. P. Lovecraft, ačkoliv sám byl silným zastáncem toho, co sám nazýval pojmem weird fiction, za svou vlastní krátkou kariéru obsáhl překvapivě široké spektrum žánrů. Začínal jako autor relativně konvenčních makabrózních povídek, načež si postupně rozšířil záběr tak, že přijal za svou literaturu kosmisicmu – osobité fúze science fiction a hororu, která se stala jeho jasně identifikovatelným přínosem do této sféry. V dnešní době nacházíme lovecraftovské prvky v příbězích sahajících od kriminálek drsné školy po čistou fantasy, a tento svazek ukazuje, do jaké míry motivy, témata a metaforika z Lovecraftových příběhů dokážou proniknout do příběhů, které by spolu jinak neměly v podstatě žádnou souvislost.

Jedním z ústředních rysů lovecraftovského příběhu je cesta za dosažením vědění, zvláště znalostí o starobylých kulturách a předmětech. Lovecraft sám se na toto téma soustředil proto, že mu dovolovalo nadnášet otázku „konfliktu s časem“, o níž tvrdil, že je jedním z nejdůležitějších motivačních faktorů v jeho imaginaci. Pro Lovecrafta měl kosmicismus nejen prostorový, ale i časový rozměr, a představa ohromných propastí času překonávajících a obestírajících v podstatě krátký úsek lidských dějin byla mocným nástrojem pro rozvíjení jeho oblíbeného motivu kosmické bezvýznamnosti. V našem svazku různí badatelé (v „Artefaktu“ Freda Chappella, „Skřípavé nepřítomnosti“ Richarda Gavina, „Kultu mrtvých“ Lois H. Greshové, „Pištcově noci“ Ann K. Schwaderové a v „Aššur-sinově zdi“ Donalda Tysona) odhalují víc, než by jim bylo milé, při prozkoumávání různě odlehlých končin Země.

Kosmicismus času se šíří jak do minulosti, tak do budoucnosti. Několik autorů, kteří se možná nechali inspirovat nedávnou antologií Darrella Schweitzera Cthulhu’s Reign, se zamýšlí nad hrozivými důsledky, které by pramenily ze situace, že se vlády nad Zemí chopí lovecraftovská „božstva“ (ve skutečnosti mimozemské entity z odlehlých končin vesmíru). Proto zde máme chmurnou, ale kosmickou povídku „Černé lodě spatřené jižně od nebe“ Caitlín R. Kiernanové, zneklidňující „Přerušovaný spánek“ Codyho Goodfellowa a bezútěšnou a trýznivou „Trofej“ Melanie Temové. V tomto světle by se měla možná posuzovat i povídka Willa Murrayho „Temný vykupitel“ o vládní špionáži. John Pelan a Stephen Mark Rainey nás přenesou do hlubokého vesmíru ve své hybridní, sci-fi/hororové povídce s názvem „Kontakt“.

Pocit místa byl pro Lovecrafta nesmírně důležitý, protože si byl sám vědomý, do jak velké míry jsou jeho vlastní povaha a sklony závislé na novoanglické topografii a historii, které ho zrodily. W. H. Pugmire se na evokování souhvězdí lovecraftovských měst v Nové Anglii specializuje, a jeho „Co víří v stínu“, aromatická báseň v próze zasazená do Kingsportu, je vystavěna přesně v tomto duchu. Jonathan Thomas užívá Lovecraftovo (a své vlastní) rodné město Providence ve státě Rhode Island jako lokaci pro znepokojivou povídku „Hvězdy tvoří nás“. Topografie se ve velmi odlišném smyslu projevuje, když Jason V. Brock evokuje středověkou Prahu v „Temném moři v nitru“, zatímco Gary Fry nachází makabrozitu na britském venkově v povídce „Pod záklopkou Měsíce“.

Lovecraftovská kniha – ve skutečnosti nic menšího než ikonický Necronomicon – tvoří základ břitké miniatury „Prizma temnoty“ Darrella Schweitzera. Lovecraftovští „bohové“ číhají v pozadí

„Obrody“ Stephena Woodwortha a sny, které byly tak důležité pro roznícení Lovecraftovy vlastní imaginace, stojí ve středu „V případě smrti“ Simona Strantzase.

Zvláštní pozornost si žádá poslední příspěvek této knihy. Nacházíme se uprostřed renesance makabrózní poezie a do značné míry za to vděčíme H. P. Lovecraftovi. On sám byl sice jen průměrný básník, ale jeho verše – především cyklus sonetů Houby z Yuggothu – inspirovaly generace básníků, jež se objevili po něm. V naší době tak zruční veršotepci jako Ann K. Schwaderová, Wade German a Leigh Blackmore zjišťují, že lovecraftovský poetický jazyk skýtá nadmíru vhodný prostředek pro vyjádření jejich vlastních vizí úžasu a hrůzy, a v naší knize jej zdárně využívá Charles Lovecraft v poemě „Strach se plíží Bouřným vrchem“. Jeho nakladatelství P’rea Press se snaží udržovat stovky let starou tradici makabrózní poezie a našeho ocenění jsou hodna i jeho vlastní díla v této literární formě.

S. T. Joshi

Artefakt

FRED CHAPPELL

Fred Chappell (*1936) je významný americký spisovatel a básník, jehož mnohá díla spadají do sféry weird fiction a lovecraftovské fikce. Jeho román Dagon (Harcourt, 1968) byl francouzskou Académie Française oceněný jako nejlepší cizojazyčná kniha roku a v povídkové sbírce More Shapes Than One (St. Martin’s Press, 1992) lze nalézt několik lovecraftovských textů, např. povídky „The Adder“ (česky jako „Zmije“ v antologii Cthulhu 2000, 2001) a „Weird Tales“. Za novelu „The Lodger“ (česky jako „Podnájemník“ v Chappellově sbírce Věci mimo nás, Argo, 2009, 1. svazek edice Jiný Jih) získal Světovou cenu fantasy. Jednosvazkové kompendium jeho makabrózních prací vychází v nakladatelství Centipede Press v řadě Masters of the Weird Tales.

1.

„Tomuto artefaktu něco chybí.“

Profesor Henrik Olsen se v našem boxu naklonil přes stůl a na fotografii poklepal vidličkou.

„Co tím myslíte?“ zeptal jsem se.

Z kapsy saka vylovil malé pouzdro z černé kůže, vytáhl z něj lupu a podal mi ji. „Vidíte tady, na téhle straně? Ten okraj je zubatý. Je odlomený.“

Fotografii jsem obrátil. „Možná máte pravdu.“

„To tedy mám.“ Chvíli na mě upíral své chladné šedé oči. Hovořil úsečným tónem. Olsen byl energický, nepříliš vysoký muž s bílým plnovousem vybíhajícím do ostré špičky a horlivým postojem. Jeho vystupování mi připomínalo jednoho realitního makléře, kterého jsem kdysi znával, makléře, který neustále působil dojmem, že cítí, jako by měl každou chvíli uzavřít mimořádně lukrativní smlouvu v rámci projektu, o němž ještě nikdo jiný neměl ani tušení.

„Vy jste odborník,“ řekl jsem. Znovu ukázal vidličkou.

„Tady na levé straně. Lvice vyráží s vyceněnými tesáky, jako by se chystala zaútočit. Ale pak se její dozadu plynoucí tělo mění v abstrakci. Tyto kudrlinky můžeme číst jako zježenou srst na hřbetu, nebo také jako bouřková mračna, případně mořské vlny, symboly, které vyvolávají představu drsných přírodních sil. A potom jsou do abstrakce tu a tam vetknuty další motivy nebo znaky.“ Svou vlastní domněnku jsem přednesl poněkud nesměle: „Připadalo mi, že tam vidím něco na způsob sovy.“

Opřel se na sedadle a celý se rozzářil, jako bych byl student a právě jsem v semináři pronesl chytrou poznámku. „To by mohlo být. Sova je důležitá. Jsou zde i astronomické symboly. Zapsal jste rozměry tohoto kusu. Sedm a půl centimetru na délku a v průměru tři na šířku. Váží čtyři gramy. Je úžasné, kolik detailů se rytci podařilo vměstnat na tak malý prostor.“

„Dumám nad tím, ale je to jedna velká záhada.“

„Přejděme k jídlu,“ řekl. „Doufám, že mi odpustíte, že jsem pro nás už objednal. Myslel jsem, že bychom mohli ušetřit trochu času.“ Zvedl ruku, aby na sebe upozornil jednu z vysokých blonďatých servírek. Personál ho v tomto podniku, který mi představil jako Lovcův revír, očividně dobře znal.

Když jsem původně navrhoval, abychom v Queen City poobědvali ve společenském klubu, hned se ohradil. „Vždycky když tam jdu, všimne si mě nějaká milá paní a hned mě začne přemlouvat, abych zašel k ní domů a posoudil věcičku, kterou koupila při kdovíjakém garážovém výprodeji. Vždycky jsou přesvědčené, že je to ‘staroegyptská věc’. Tady u Lovce o starobylém Egyptu nikdo nemluví. Bizoní hamburgery jsou pěkně velké a obsluhují vás tu vysoké blondýny s fotbalovými ambicemi.“

„Tak to potom popisujete Loweovu restauraci na South Main.“

„Ano. Pokud musíme být prozaičtí.“ A zavěsil.

Takže jsme byli tady, usazení v boxu, k němuž teď přišla mladá slečna valkýrských proporcí, v každé ruce pěkně orosený korbel napěněného piva. Usmála se na mě a zeptala se: „Jaký dresink chcete k tomu salátu?“

„Mám rád italský, ale i ty ostatní jsou fajn,“ odpověděl Olsen.

„Italský může být.“

Dívce – oslovil ji Olgo – poděkoval a oba jsme si přiťukli.

„Highlander Ale. Místní produkce.“

„Co dalšího mi můžete říct?“

Předklonil se a táhl prstem po celé délce objektu. „Kdyby nebyl zlomený, od tohoto středového bodu by se vzorek opakoval v opačném gardu. Aby mohl sloužit svému účelu, musí být symetrický.“

„Účelu?“

„Jde o předmět, který kněz, nebo kněžka, používá při provádění obřadu. Já sám mu říkám Otvírač, ale to je jen mé soukromé označení. Většina jiných archeologů by ho odmítla.“

„Proto vám na vysoké škole říkají profesor Cvok?“ zeptal jsem se. „To pivo je mimochodem velice dobré.“

„Bude vám chutnat i ten burger. Ano, profesor Cvok. A profesor Pošuk a doktor Dement a tak dále. Nevadí mi to. Mám skvělý kredit, dobře zdokumentované publikace a mým terénním výzkumům se dostalo řady ocenění. Jen skromnost mi brání pokračovat.“ Následoval letmý, ale podmanivý úsměv. Zdálo se, že svou pověst excentrika si náramně užívá, a měl jsem tušení, že ji dokonce sám podporuje.

„Účastnil jsem se jedné z přednášek, které jste měl na Hillman College. Hovořil jste o přetrvávání velice starých rodových linií a jejich rozmístění po světě. Říkal jste, že tento výzkum vás přivedl i do Queen City v Severní Karolíně, kde se odborníci na starověkou archeologii příliš často nevyskytují. Neřekl jste ale, které konkrétní rody upoutaly vaši pozornost.“

„Kdybych zmínil klan, který si říká Choneyovi, byl byste překvapený?“

„Ani ne. Kam moje paměť sahá, kolují o nich nejrůznější spekulace.“

Olga přinesla saláty.

Olsen se do toho svého pustil okamžitě a začal rychle chroupat. Nemohl jsem si pomoct, ale připomínal mi kozla v tvídovém saku a s červeným motýlkem, který si pochutnává na rosičce a kopřivách. Delta profesorova bílého plnovousu k takové představě vyloženě sváděla.

„A překvapilo by vás, kdybych vám řekl, že podle mě může existovat spojitost mezi rodem Choneyových a artefaktem na vašem snímku?“

Pozvedl jsem korbel, ale hned jsem ho zase odložil, aniž jsem si přihnul. „Ano. Byl bych velice překvapený. Tento rituální objekt, jak mu sám říkáte, jsem považoval za něco nesmírně starobylého.“

Přikyvoval, žvýkal a nakonec odsunul prázdnou misku. „Pokud je pravý, klasifikoval bych ho jako babylonský artefakt a časově bych ho určil někam kolem roku 1900 před naším letopočtem, plus minus pár staletí.“

„Myslíte si, že to může být falzum?“

„Většina drobných objektů, které takhle osamoceně plují světem, jsou pouhé napodobeniny. Ale tento konkrétní obrazec jsem ještě neviděl, takže padělatel by měl pro jeho výrobu menší motivaci než obvykle. Přesně vám to nejspíš řeknu, až když Otvírač uvidím ve skutečnosti. Máme štěstí, že je zlomený. Kdyby byl kompletní, možná bych byl znepokojený.“

„Můj klient by nebyl rád, kdyby si myslel, že se se skutečným objektem procházím jen tak v kapse.“

„Váš klient?“

„V této fázi bych ho ještě nechtěl jmenovat.“

„Vaším klientem je Robert Pasterby nejmladší. Většina lidí, kteří ho znají, mu říká Robbie. Setkal jsem se s ním na knihovnické recepci na Hillman College. Sedí tam ve správní radě. Prý je to nejbohatší muž v celém okrese Windsor. Pochází ze starobylého rodu a je vlastníkem rozsáhlých pozemků.“

„Je objektem vašeho výzkumu?“

„V souvislosti s jeho vazbami na rod Choneyových ano. A nyní i v souvislosti s tímto artefaktem. Potřebuju vědět všechno, co mi můžete říct. Nejsem žádný zavilý čmuchal, nebo možná jen ve své vědecké roli, ale toto je důležitá záležitost. Vašemu klientovi možná hrozí nebezpečí.“

„Jak to?“

„Pokud mi laskavě sdělíte, jak jste vy – nebo on – k této věci přišel, budu vám to moci jasněji vysvětlit. Jinak bude mé vysvětlování jeden velký zmatek. Týká se to průchodu vnitřním kontinuem.“

Na stole před námi přistály hamburgery a s nimi i další pivo pro Olsena. Moje sklenice byla ještě z poloviny plná. Olsen se do jídla pustil s vyceněnými zuby. Pomyslel jsem si, že i lvice by na něj byla hrdá.

„Budu muset být opatrný,“ řekl jsem. „U Pasterbyů zastávám funkci rodinného právního zástupce. A stejnou funkci měli i můj otec a děd. Robert Pasterby není jen můj klient, ale i přítel.“

„Je to důvěrný, osobní přítel?“

„Ne, ale naše vazby se neomezují na obchodní záležitosti.“ Přikývl, jako by moji odpověď předpovídal.

„Od smrti Robbieho otce nikdo nedal do pořádku rodinné písemnosti. Dostal jsem proto za úkol projít všechny listiny od časů jeho dědečka. Přitom jsem narazil na podivnou anomálii – “

Odmlčel jsem se a snažil se ujasnit si svou část vyprávění. Nenapadlo mě, že budu muset podávat vyčerpávající líčení, a přemýšlel jsem, kolik toho smím říct. Při posledním setkání s Robbiem jsme totiž probírali důvěrné informace.

2.

K onomu setkání došlo ve čtvrtek odpoledne, před šesti dny, v Robbieho úhledné kanceláři v prvním patře Pasterby Building na Broad Street. Tato sytě červená cihlová budova s vysokými okny byla před asi třiceti lety přestavěna ze soukromého obytného domu na ústředí rodinných podniků zabývajících se zprostředkovatelstvím, realitním makléřstvím a přidruženými činnostmi. Kancelář i navzdory své prostornosti působila útulně. Její útulnost ještě podtrhoval vítr prvních prosincových dnů, který právě šťouchal do oken.

Robbie odtlačil své důstojné pracovní křeslo od uspořádaného mahagonového stolu a usmál se. „Jak to jde s tím nemožným projektem?“ Promluvil soucitným a současně blahosklonným tónem. Blahosklonnosti si nebyl vědomý. Pasterbyové dlouhá léta patřili ke statkářské šlechtě, a ačkoliv Robbie vystupoval nenuceně, v jeho chování se zračily určité patricijské prvky. Něco v jeho obličeji poukazovalo na sklony ke zhýralosti a vystupoval z nich jakýsi vizuální podtón ne nepodobný krakelování na portrétech vznešených předků.

Já byl na jeho způsoby zvyklý. Byly v něm tak hluboce zakořeněné, že člověk, který ho nezná delší dobu, by si jich s největší pravděpodobností nevšiml. Mnoho let jsme byli spolužáci, můj otec i děd byli u Pasterbyových zaměstnáni jako soukromí právní zástupci, takže jsem měl příležitost sledovat změny, kterými procházejí. Jejich obecné vystupování se během tří generací nezměnilo. Jejich nevyslovený postoj byl takový, že oni jsou Pasterbyovi a my ostatní stojíme na vedlejší koleji. Na tento postoj jste si buď zvykli, nebo ne. Mně připadal zábavný a mírně protivný zároveň. Firma Leveret & Leveret tedy ve staromódním smyslu působila v roli rodinných civilních sluhů, kteří věrně a bedlivě střeží zájmy příslušníků rodu a uchovávají jejich tajemství. I já sám jsem teď Leveret & Leveret; jinak řečeno, jmenuji se George Leveret Jr. a už sedm let, od smrti mého otce, jsem ve firmě jediným společníkem. Starý název firmy si ponechávám z lásky a úcty k jednadvaceti letům společné právní praxe a také na důkaz faktu, že ctihodní občané našeho milého Queen City nemají v našich zavedených společnostech rádi ani ty nejmenší změny. Leveretové jsou starobylý rod stejně jako Pasterbyovi, pokud lze na obou stranách věřit genealogiím mapujícím rodovou historii. V nedávné době jsem činnost firmy rozšířil tak, aby obsáhla i klienty a podniky, které jsou v naší oblasti nové. Robbieho tento vývoj příliš nepotěšil, ale podle všeho si myslel, že pokud musím vstupovat do obchodních vztahů s příslušníky zbohatlické třídy, jde jen o další známky úpadku naší doby.

„Nemožným projektem říkáte?“ opáčil jsem. Poplácal jsem aktovku, kterou jsem držel na klíně, a potom jsem ji postavil vedle svého křesla. „Dělám dva kroky dopředu a jeden dozadu – když je dobrý den. Ale něco se začíná rýsovat. Napřed jsem prošel nudné věci, majetkové listiny, dlužní úpisy, katastrální mapy a tak dále. Váš otec byl v otázce písemností hotový kavalír. Moje sekretářka to všechno shromažďuje a v průběhu následujících dvou měsíců tyto věci po kouskách a po troškách obdržíte – po velkých kouskách a obrovských troškách. Vystřílel jste na mě pořádnou kanonádu papírů.“

„Ani si to nechci představovat.“

„Teď se dostávám k zajímavějším stránkám. V jedné krabici jsou deníky, které si vedl váš dědeček. Dva jsou psané soukromým kódem a jeden z nich se mi podařilo dešifrovat. Jde o záznamy jeho hráčské praxe. Robert Axelrod Pasterby byl pokerový hráč par excellence.“

„Karty a koně, oblíbené slabiny naší rodiny.“

„Nijak zvlášť slabý v nich nebyl. Pokud jsem ty šifry přečetl správně, několik svých pokerových kamarádů svlékl donaha.“

„Já slyšel, že býval agresivní. Někteří lidé tvrdili, že se ho i trochu báli, ale pro mě to byl prostě děda. Byl jsem nadšený, když mi věnoval alespoň špetku pozornosti. Když jsem byl malý, o jeho karetních sklonech nikdo nemluvil.“

„Jeden z jeho deníků šifrovaný není. Jeví se mi jako záznamník jeho snů. A to mě tedy překvapuje.“

Robbie se usmál, jako by chtěl vůči slabůstkám svého předka projevit laskavou shovívavost.

„My Pasterbyové sice máme být střízliví obchodníci, ale stejně jako všichni ostatní i my podléháme svým vrtochům. Děda býval pověrčivý. Slyšel jsem, že jeho hráčské zvyklosti hodně ovlivňovala numerologie a tyhle věci.“

„A potom jsem narazil na jiný rébus. Jedná se o další krabici potaženou tmavomodrým sametem. Nachází se ve vaší druhé bezpečnostní schránce v trezorové místnosti banky First National.“

„Ano.“

„Je opatřená nicotným mosazným zámečkem, který jsem otevřel kancelářskou sponkou. Samozřejmě se mnou byl i Seth Holloway. Když se v trezorové místnosti se sejfy vyskytuje kdokoliv mimo právoplatného majitele, musí být přítomen i někdo ze zaměstnanců banky.“

„Vím, o čem mluvíte,“ opáčil. „Říkali jsme tomu Záchvat tety Cassie. Prastrýc Harold daroval tetě Cassie spoustu poměrně drahých šperků. Překvapoval ji při těch nejméně očekávaných příležitostech, nikdy ne o Vánocích, narozeninách nebo výročích. V nějaký takový nahodilý den jí při večeři vedle talíře položil na stůl krabičku, teta ji otevřela a našla v ní náhrdelník nebo šňůru perel– “

„Nebo smaragd nebo krvavý rubín.“

„Přesně tak. Teta byla na svou kořist, jak své sbírce tretek říkala, náležitě hrdá. Nikdo neví, jak se nakonec dopídila skutečnosti, že každý z těchto šmuků připomíná nějakou strýcovu milostnou pletku. Tehdy byli zrovna u nás doma a teta propadla záchvatu zuřivosti. Popadla skříňku, kterou si nechala pro své poklady vyrobit, odešla na terasu a za setmění je vyházela na přední dvorek. Byly jich dvě nebo tři hrsti. Tak se to každopádně v naší rodině traduje.“

„To musela být pěkně naštvaná.“

„Byla naštvaná do té míry, že se se svým manželem rozešla a v Hydesvillu se dala dohromady s nějakým chlapíkem, o kterém nikdo z naší rodiny nikdy neslyšel.“

„Našly se pak ty šperky?“

„Ano. Ale trvalo to hodně dlouho. Roky. Pořád po nich pátrali sloužící, děti. Nakonec se našly všechny. Tedy každopádně se našlo všechno, co odpovídalo soupisu, který pro své vlastní potřeby sestavil prastrýc.“

Vytáhl jsem z aktovky kartonovou složku a položil ji na stůl.

„Ten jeho soupis je mezi vašimi písemnostmi. Ale ohledně jednoho kusu panují nejasnosti.“ Složku jsem k němu přisunul. „Robbie, viděl jste někdy tento předmět?“

Když složku otevřel, okamžitě se mu proměnil výraz tváře. Najednou se v ní zračilo překvapení a zmatek. A také rozčarování. Mírně zesinal a rychle se nadechl.

Nakonec řekl: „Poznávám ho. Nevím, jestli jsem ho někdy viděl, nebo ne.“

„Jak to myslíte?“

„Nejspíš jsem ho viděl, když jsem byl hodně malý, ale jakmile se pokusím takovou vzpomínku zachytit, zmizí. Ztmavne. Měl jsem ho vidět, ale nejsem si tím jistý.“

„Nechápu.“

„Kolik máme hodin?“ Podíval se do kouta na vysoké stojací hodiny se staromódním kyvadlem. „Tři čtvrtě na pět. Ale co už, něčeho se napijeme.“ Odsunul křeslo a přešel k velkému mahagonovému příborníku s mnoha různými láhvemi a sklenkami. „Tohle by chtělo skotskou.“ Do dvou broušených sklenek nalil na tři prsty whisky a jednu mi přinesl.

„Připadáte mi nějak neklidný.“

Chvíli přecházel po místnosti, než se opět posadil ke stolu.

Pozvedl sklenku. „Na zdraví.“ Zněl zádumčivě.

„Na zdraví.“

Povzdechl si. „Nejsem tak pověrčivý jako děda a sny si nezapisuji. Vlastně si je sotva vybavuju. Když se v půl sedmé probudím, možná se rozpomenu na pár drobností, ale neumím je spojit. A u snídaně si na ně nevzpomínám už vůbec.“

„Ta fotografie vám něco připomněla.“

Položil ruku na složku a zamyšleně se napil whisky. „Ale občas, už několik let, se mi zdá jeden a týž sen. Musel se mi zdát už snad dvanáctkrát. Je velice skutečný – a přesto není skutečný ani náhodou.

Zdá se mi, že jsem v lese. Není noc, ale panuje velké přítmí. Blíží se bouřka. Cítím, jak se ovzduší ochlazuje, a v podrostu a v mlází všude kolem sebe slyším šramocení. Zní to, jako by si tam hrály veverky, ale nikde je nevidím. Spousta veverek. A tyto zvuky pořád sílí a sílí.“

„To může být děsivé. Kolik je vám let v tom snu?“

Zamrkal. „O tom jsem nikdy nepřemýšlel. Vždycky jsem bral za samozřejmé, že je mi stejně jako v době, kdy se mi tento sen zdá. Ale když se teď ptáte, musí mi být docela málo, protože všechno vypadá velké. Stromy jsou šíleně vysoké a většina křoví je vyšší než já. Ale v této fázi jsem spíš celý nesvůj než vyděšený. Musím pokračovat v chůzi, nebo v poklusu, protože musíme z lesa vyjít ven. Mám někde být, na nějakém konkrétním místě.“

„Musíte dojít do nějakého cíle?“

„Ano. Ne. Ne tak úplně. Za lesem je místo, kam se mám dostavit. Ale není lehké se tam dostat, protože terén se začíná zvedat a já musím lézt do kopce. Jde to ztuha. Šramocení je pořád silnější a je stále větší tma.“

„Říkáte, že jste celý nesvůj. Já bych měl pěkně nahnáno.“

„Pak se ze stromů vymaním a přede mnou se objeví otevřený prostor, velký travnatý kopec s jakýmsi stavením na vrcholu.“

„Jak vypadá?“

„Je velké. Myslím, že bílé. Není zřetelné. A mezi mnou a tímhle domem, ať je jím cokoliv, stojí socha nějakého člověka. Vysoká, tmavá a autoritativní. Potom pochopím, že tohle je místo, kam jsem se měl dostavit, abych mohl převzít to, co mi má být předáno.“

„Předáno?“

„Co se mi má odevzdat. Co mám přijmout. Nebo co přede mnou má být vyřčeno. Nějaký vzkaz nebo možná věc. Nevím.“

„Věc? Nějaký předmět?“

„Kdybych dokázal dojít až k té soše, poznám, co to je. Ale to se nestane.“

„Proč?“

„Než tam dorazím, když jsem ještě asi pět metrů daleko, socha vzplane.“

„A pak?“

„Skácí se na zem a oheň zhasne a vedle ní najednou stojí žena zahalená v plášti, který se jí třepotá ve větru. Ten plášť vypadá jako velká černá křídla. Já pokračuju v chůzi, dokud nedojdu k té padlé soše.“

Nadlouho se odmlčel a dopřál si posilňující hlt lihoviny. Seděli jsme v tichosti, dokud jsem neřekl: „Zní mi to dost povědomě, Robbie. Nezasáhl vašeho dědu na trávníku před domem blesk? A nesvažuje se tam ten trávník do lesa? Je víceméně pořád stejný, jak tomu bylo za těch časů. Nemohl jste být nějakým způsobem svědkem jeho smrti? Kolik vám bylo, když umřel?“

„Myslím, že asi sedm.“

„Muselo se to tedy stát před nějakými padesáti lety. Kdy se vám tento sen začal opakovat?“

„Nejsem si jistý. Možná před dvaceti lety.“

„Pokud jste byl v tak útlém věku svědkem jeho smrti, velké množství podrobností byste zapomněl. Ani byste si příliš jasně nechtěl vybavovat, co se tehdy stalo.“

„Možná.“ Zamyslel se. „Ale tím ten sen nekončí. K té postavě jsem přiběhl, sehnul jsem se a podíval se na ni. Děda to nebyl. Socha se skácela na záda. Tvář jí mířila do oblohy. Byl to nahý muž, vytesaný z jakéhosi černého kamene, a v levé ruce držel bílý klíč.“

„Klíč? Nemůže to být ten předmět z fotografie?“

„Ano.“ Opět ji zvedl. „Je to ono. Ale v ruce té sochy jsem ho ve skutečnosti neviděl. Viděl jsem jen něco bílého a myslel jsem, že to musí být klíč.“

„Co to bylo za klíč? Co otvíral?“

Svraštil čelo. „A potom ta okřídlená žena v plášti řekla: ‘Vezmi si ho. Odnes ho. Teď patří tobě.’ Ale když pro něj natáhnu ruku, sen končí. Vždycky přesně v tomto bodě. A to je všechno.“

„Sevřel jste ten předmět? Nebo se ho dotkl?“

„Myslím, že ne.“

„Všiml jste si, že jste v poslední části svého vyprávění změnil mluvnický čas?“

Chladný náznak úsměvu. „Chcete mi naznačit, že si mám dávat pozor na gramatiku?“

„Možná je tato konkrétní část ve vaší mysli nejživější, nejnaléhavější.“

„Ano, možná.“ Fotografii otočil lícem dolů a chvíli jen tak civěl. Potom ji vsunul do složky a tu zavřel. „Ale přímo ten předmět jsem nikdy neviděl. Jak se mohl ocitnout mezi těmi šperky?“

„To nevím. Přišel jsem se zeptat, jestli bych tu fotografii směl ukázat profesoru Olsenovi. Pokud je to opravdu pravý Střední Východ, třeba by nám k tomu mohl něco říct.“

Povzdechl si. „Nenapadá mě, čemu by to mohlo ublížit. Napřed ale tu věc chci vidět já sám.“

„Samozřejmě. A pokud najdu nějaké související listiny, nevadilo by vám, kdybych mu je ukázal?“

„No, pokud nebudou obzvlášť osobní povahy. Milostné dopisy a tyhlety věci.“

„Slibuji, že zamilované důvěrnosti Roberta Axelroda Pasterbyho nejstaršího s nikým sdílet nebudu.“

„Na to si dejte pozor. Nechceme přece, aby učený pan profesor umřel úlekem.“ Složku uchopil, potom se zarazil a posunul ji přes stůl.

„Ten artefakt vám zítra přinesu do kanceláře. Je v té nesourodé hromadě ještě něco, co byste rád viděl?“

„Nic mě nenapadá. Ale neodcházejte, dokud nedopijete.“

„Neodejdu,“ odpověděl jsem a slib jsem dodržel.

Table of Contents

Úvod S. T. Joshi

Artefakt FRED CHAPPELL