Přeložil Alan Beguivin

LES PARTICULES ÉLÉMENTAIRES

Copyright © Michel Houellebecq and Flammarion, Paris, 1998

Translation © Alan Beguivin, 2019

ISBN 978-80-207-1934-8

Prolog

Tato kniha je především příběh muže, který prožil většinu života v západní Evropě ve druhé polovině 20. století. Přestože byl obvykle sám, čas od času se stýkal i s jinými lidmi. Žil v nešťastné a nejisté době. Země, v níž se narodil, se pomalu, avšak nevyhnutelně propadala mezi ekonomicky středně chudé země; kromě toho, že jim často hrozila chudoba, trávili příslušníci jeho generace život v samotě a hořkosti. Pocity lásky, něhy a lidské pospolitosti do značné míry zmizely; ve vzájemných vztazích prokazovali jeho současníci nejčastěji lhostejnost, případně krutost.

Když Michel Djerzinski zmizel, byl všeobecně považován za prvotřídního biologa a vážně se o něm uvažovalo v souvislosti s Nobelovou cenou; jeho skutečný přínos se měl ukázat až o něco později.

V době, v níž Djerzinski žil, se mělo většinou za to, že filozofie nemá žádný praktický význam, ba ani předmět. Ve skutečnosti určuje pohled na svět, který v dané chvíli nejčastěji přijímají členové určité společnosti, i její ekonomiku, politiku a mravy.

Metafyzické mutace – tedy radikální a globální proměny pohledu na svět, sdíleného nejvíce lidmi – jsou v lidských dějinách vzácné. Příkladem může být vznik křesťanství.

Jakmile dojde k metafyzické mutaci, šíří se bez odporu až do nejzazších důsledků. Bez povšimnutí smete ekonomické a politické systémy, estetické soudy, společenské hierarchie. Žádná lidská síla ji nemůže zastavit v rozletu, žádná jiná síla než nová metafyzická mutace.

Nedá se říct, že by se metafyzické mutace zmocňovaly oslabených společností, které již upadaly. Když se objevilo křesťanství, byla římská říše na vrcholu sil; svrchovaně organizována ovládala celý známý svět; její technická a vojenská převaha neměla obdoby; přesto neměla žádnou šanci. Když se objevila moderní věda, tvořilo středověké křesťanství úplný systém porozumění člověku a světu; bylo základem vlád nad národy, produkovalo znalosti a díla, rozhodovalo o míru i válce, organizovalo výrobu a dělbu bohatství; nic z toho nezabránilo jeho zhroucení.

Michel Djerzinski nebyl prvním ani hlavním strůjcem této třetí metafyzické mutace, v mnoha ohledech nejradikálnější, která měla v dějinách světa zahájit novou éru; z důvodu jistých, zcela zvláštních okolností svého života však byl jedním z nejvědomějších, nejjasnozřivějších.

Žijeme dnes ve zcela novém království

a spleť okolností halí naše těla,

omývá je nimbem radosti.

Co dřívější lidé občas tušívali v hudbě,

uskutečňujeme každodenně v praxi.

Co pro ně bylo součástí nedosažitelného

a absolutna, pokládáme za jednoduché a běžné.

Přesto těmi lidmi nepohrdáme;

víme, co dlužíme jejich snům,

víme, že bychom nebyli nic bez spleti bolesti a radosti,

která tvořila jejich dějiny,

víme, že v sobě nesli náš obraz, když překonávali

nenávist a strach, když naráželi ve tmě,

když krok za krokem psali své dějiny.

Víme, že by nebyli, že by ani nemohli existovat, kdyby

hluboko v sobě nechovali tu naději,

bez svého snu by ani nemohli být.

Teď, kdy žijeme ve světle,

teď, kdy žijeme v bezprostřední blízkosti světla

a kdy světlo omývá naše těla,

halí je

nimbem radosti,

teď, kdy jsme usazeni v bezprostřední blízkosti řeky,

v nevyčerpatelných odpoledních.

Teď, kdy se světlo okolo našich těl stalo hmatatelným,

teď, kdy jsme dorazili do cíle

a nechali za sebou svět rozdělení,

duševní svět rozdělení,

abychom se ponořili do nehybné

a plodné radosti nového zákona

Dnes,

poprvé,

můžeme popsat konec starého království.

První část

Ztracené království

1

1. červenec 1998 vycházel na středu. Přípitek na rozloučenou tedy Djerzinski uspořádal logicky, i když neobvykle, v úterý večer. Lahve šampaňského se vešly do ledničky Brandt, natěsnané mezi kádinkami se zmrazenými embryi; lednice obvykle sloužila k uchovávání běžných chemikálií.

Čtyři lahve pro patnáct lidí vycházely těsně. Všechno bylo mimochodem trochu těsné; důvody setkání povrchní; stačilo neobratné slovo, pohled stranou, aby se skupina rozpadla a všichni se rozprchnuli k autům. Stáli v klimatizované, bíle vykachlíčkované místnosti ve sklepě, vyzdobené plakáty německých jezer. Nikdo nenavrhl, že bude fotit. Jeden mladý výzkumník, pitomě vyhlížející vousáč, který přišel na začátku roku, se vypařil po několika minutách, prý kvůli problémům s garáží. Mezi účastníky se šířil stále větší neklid; prázdniny byly za dveřmi. Někteří se chystali do rodinné usedlosti, jiní provozovali ekoturistiku. Vyřčená slova zvolna pleskala vzduchem. Rozešli se rychle.

V devatenáct třicet bylo po všem. Djerzinski šel přes parkoviště ve společnosti kolegyně s černými vlasy, velmi světlou pletí a velkými prsy. Byla trochu starší než on; pravděpodobně ho vystřídá v čele výzkumného střediska. Většina jejích článků se týkala genu DAF3 mouchy octomilky; byla svobodná.

Když došli k jeho toyotě, podal výzkumnici s úsměvem ruku (už několik vteřin se chystal, že toto gesto udělá a doprovodí je úsměvem, duševně se na to připravoval). Dlaně do sebe zapadly a jemně sebou potřásly. O něco později si pomyslel, že stisku chyběla vřelost: vzhledem k okolnostem se mohli i políbit, tak jako to dělají ministři nebo někteří zpěváci.

Po rozloučení zůstal ještě pět dlouhých minut sedět v autě. Proč žena neodjíždí? Masturbuje za poslechu Brahmse? Nebo naopak přemýšlí o své kariéře a nových povinnostech, a pokud ano, těší se z toho? Konečně golf genetičky opustil parkoviště; znova osaměl. Celý den bylo krásně, teplo vydrželo až do večera. V těchto prvních letních týdnech vše jako by strnulo v zářivé nehybnosti; přesto – a Djerzinski si to uvědomoval – se už dny začaly zkracovat.

Když i on startoval, pomyslel si, že pracoval ve výsadním prostředí. Na otázku „Domníváte se, že Palaiseau nabízí výsadní životní prostředí?“ odpovědělo 63% obyvatel: „Ano.“ Dalo se to pochopit; budovy byly nízké a oddělené trávníky. Několik supermarketů umožňovalo snadné zásobování; v případě Palaiseau se pojem životní úroveň zdál jen málo přehnaný.

Směrem na Paříž byla jižní dálnice prázdná. Připadal si jako v jednom novozélandském vědeckofantastickém filmu, který viděl za studentských let: jako poslední člověk na Zemi po zániku veškerého života. Něco ve vzduchu připomínalo apokalypsu vyprahlosti.

Djerzinski bydlel už deset let v ulici Frémicourt; zvykl si tam, čtvrť byla klidná. V roce 1993 pocítil potřebu něčí společnosti; něčeho, co by ho večer vítalo po příchodu domů. Jeho volba padla na bílého kanárka, bázlivé zvířátko. Zpíval hlavně ráno; přesto nevypadal, že by měl radost; může však mít kanárek radost? Radost je intenzivní a hluboká emoce, pocit povznášející plnosti zakoušený celým vědomím; můžeme ji přirovnat k opojení, k vytržení, k extázi. Jednou ptáčka vyndal z klece; hrůzou podělal kanape a vrhl se proti mřížím ve snaze najít vstupní dvířka. O měsíc později pokus zopakoval. Tentokrát nebohé zvíře vypadlo oknem, a poté, co se mu jakž takž podařilo zmírnit pád, dokázalo přistát na balkoně protějšího domu o pět pater níže. Michel musel počkat, až se vrátí jeho obyvatelka, a pevně doufat, že nemá kočku. Ukázalo se, že dotyčná je redaktorkou časopisu 20 let, žije sama a vrací se pozdě. Kočku neměla.

Byla už noc; Michel sebral zvířátko, které se třáslo zimou a strachy a tisklo se k betonové zdi. Redaktorku pak ještě několikrát potkal, většinou když vynášel smetí. Pokynula mu vždy hlavou, zřejmě na znamení, že ho poznává; pokynul také. Celkem vzato mu tato událost umožnila navázat sousedský kontakt; v tomto směru byla pozitivní.

Okny viděl asi tak na deset budov, tedy zhruba tři sta bytů. Když se večer vracel, kanárek začal obvykle hvízdat a cvrlikat, vždy pět až deset minut; vyměnil mu zrní, stelivo a vodu. Onoho večera ho však přivítalo ticho. Přistoupil ke kleci: ptáček byl mrtvý. Jeho bílé tělíčko, již vychladlé, leželo na boku na podestýlce z kamínků.

Povečeřel porci okouna s kerblíkem značky Monoprix Gourmet, které doprovodil průměrným valdepeñas. Po chvíli váhání vložil ptačí mrtvolu do igelitového sáčku, zatížil ji lahví od piva a vyhodil do šrotovače odpadků. Co dělat jiného? Odsloužit mši? Nikdy nevěděl, kam ten šrotovač s úzkým otvorem (avšak dostatečným na to, aby pojal tělo kanárka) vede. Nicméně tu noc se mu zdálo o obrovských popelnicích, naplněných kávovými filtry, taštičkami s rajskou omáčkou a uříznutými sexuálními orgány. Obří červi, velcí jako pták a ozbrojení zobáky, útočili na jeho mrtvolu. Odtrhli mu nohy, rozpárali střeva a probodali oči. Roztřeseně se probral a vztyčil na posteli; bylo teprve půl druhé. Spolkl tři xanaxy. Tak skončil první večer jeho svobody.

2

14. prosince 1900 použil Max Planck v přednášce „Zur Theorie des Geseztes der Energieverteilung in Normalspektrum“ na berlínské akademii poprvé pojem kvanta energie, který měl v dalším vývoji fyziky sehrát zásadní roli. Zejména z podnětu Einsteina a Bohra došlo v letech 1900 až 1920 k více či méně vynalézavým modelacím, které měly sladit nový koncept s rámcem předchozích teorií; začátkem dvacátých let bylo možné tento rámec definitivně zamítnout.

Je-li za skutečného zakladatele kvantové mechaniky považován Niels Bohr, pak nejen zásluhou svých osobních objevů, nýbrž především díky mimořádně tvůrčí atmosféře intelektuálního kvasu, svobodomyslnosti a přátelství, jakou se mu kolem sebe podařilo vytvořit. Kodaňský Fyzikální institut, který Bohr založil roku 1919, byl místem setkávání nejlepších mladých vědců, jaké tehdy měla evropská fyzika. Učili se tam Heisenberg, Pauli, Born. Bohr, jenž byl o trochu starší, byl schopen hodiny probírat detaily jejich hypotéz s jedinečnou směsicí filozofické prozíravosti, laskavosti a přísnosti. S přesností až maniakální netoleroval v interpretaci pokusu žádnou přibližnost; na druhé straně mu žádná nová myšlenka nepřipadala a priori bláznivá a žádný klasický koncept neměnný. Rád zval studenty do svého letního sídla v Tisvilde; přijímal tam vědce z jiných oborů, politiky, umělce; konverzace volně přecházela od fyziky k filozofii, od historie k umění, od náboženství ke každodennímu životu. Od ranného řeckého myšlení se nic srovnatelného nedělo. V tomto výjimečném kontextu byly v letech 1925 až 1927 zpracovány základní pojmy kodaňské interpretace, které do značné míry vyvrátily předchozí kategorie prostoru, kauzality a času.

Djerzinski kolem sebe nic podobného rozhodně nevytvořil. Atmosféra ve výzkumném středisku, které vedl, nebyla ničím méně a ničím více než atmosférou kancelářskou. Molekulární biologové, na hony vzdálení Rimbaudům mikroskopu, jak si je ráda představuje sentimentální veřejnost, jsou nejčastěji poctiví technici bez zvláštního nadání, kteří čtou Le Nouvel Observateur a sní o dovolené v Grónsku. Výzkum v molekulární biologii si nežádá tvořivost ani vynalézavost; ve skutečnosti jde víceméně o naprosto rutinní činnost, k níž stačí slušné druhořadé intelektuální schopnosti. Lidi dělají doktoráty a obhajují disertace, a zatím by k obsluze přístrojů stačily dva roky vysoké školy. „Když chcete mít představu o genetickém kódu,“ říkával rád Desplechin, vedoucí oddělení biologie Národního střediska vědeckého výzkumu CNRS, „chcete-li porozumět principu syntézy proteinů, tak tam se musíte snažit, to ano. Mimochodem si všimněte, že na to první kápnul Gamow, což je fyzik. Ale co se týče rozluštění DNA, pfff… Luštíme, luštíme. Uděláme jednu molekulu, pak druhou. Data vložíme do počítače, počítač vypočte subsekvence. Pošleme fax do Colorada: udělají gen B27, my zase C33. Kuchařina. Občas se dostaví nevýznamný pokrok v párování; většinou to stačí k tomu, aby vám dali nobelovku. Brnkačka; zábava.“

Odpoledne 1. července panovalo zničující vedro; bylo to jedno z těch odpolední, která končí špatně, kdy vypukne bouřka a rozptýlí obnažená těla. Desplechin měl kancelář na nábřeží Anatola France. Na nábřeží Tuilerií na druhé straně Seiny se procházeli na slunci homosexuálové, diskutovali ve dvojicích nebo v malých skupinkách, dělili se o ručník. Skoro všichni měli plavečky. Jejich svaly namazané olejem na opalování se jasně leskly, stejně jako pěkně vykroužené hýždě. Někteří si během rozhovoru masírovali úd přes nylon plavek nebo do nich zajížděli prstem a odhalovali ochlupení pohlaví, začátek pyje. Desplechin nainstaloval u velkých oken místnosti dalekohled. Říkalo se, že je sám homosexuál; ve skutečnosti byl už několik let hlavně mondénním alkoholikem. Jednoho podobného odpoledne se dvakrát pokusil masturbovat s pohledem upřeným v dalekohledu na adolescenta, který si nechal sklouznout plavečky a jehož úd začal dojemně stoupat prostorem. Desplechinův vlastní orgán, vrásčitý a suchý, schlíple klesl; nechal to být. Djerzinski dorazil přesně v šestnáct hodin. Desplechin ho chtěl vidět. Jeho případ mu vrtal hlavou. Bylo jistě běžné, že si výzkumník vzal roční dovolenou a odešel pracovat do jiné skupiny v Norsku nebo Japonsku, zkrátka do jedné z těch ponurých zemí, kde čtyřicátníci hromadně páchají sebevraždy. Jiní – jev častý během takzvaných „Mitterrandových let“, kdy finanční nenasytnost dosáhla nevídaných rozměrů – začali shánět rizikový kapitál a zakládat společnosti, aby komerčně využili tu či jinou molekulu; někteří mimochodem během krátké doby nashromáždili pohodlné jmění a nízce tak zpeněžili znalosti, získané za léta nezištného výzkumu. Djerzinského upotřebitelnost, postrádající jakýkoliv projekt, cíl nebo aspoň částečné odůvodnění, však působila nepochopitelně. Ve čtyřiceti letech byl vedoucím výzkumu, měl pod sebou patnáct vědců; sám podléhal – a to čistě teoreticky – pouze Desplechinovi. Jeho tým dosahoval výborných výsledků a byl považován za jeden z nejlepších v Evropě. Co tedy vlastně neklapalo? Desplechin se přehnaně halasně zeptal: „Máte nějaké plány?“ Po třiceti vteřinách ticha Djerzinski stručné odvětil:

„Přemýšlet.“ Schůzka nezačínala valně. Přinutil se k veselosti a nenechal se odradit: „O osobním životě?“ Jak se tak díval do vážné tváře s ostrými rysy a smutnýma očima před sebou, přepadl ho náhle nával studu. O osobním životě co? Sám před patnácti lety Djerzinského vyhledal na univerzitě v Orsay. Jeho volba se ukázala jako vynikající: byl to přesný, pečlivý, vynalézavý vědec; výsledky se dostavily v hojném počtu. Dokázalo-li si CNRS zachovat v molekulární biologii v evropském měřítku dobré postavení, pak za to z velké míry vděčilo jemu. Smlouvu bohatě splnil.

„Přístup k informacím,“ uzavřel Desplechin, „budete mít pochopitelně dál. Necháme v platnosti vaše přístupové kódy k výsledkům uloženým na serveru i na intranet střediska; to vše na dobu neurčitou. Když budete cokoliv potřebovat, jsem vám k dispozici.“

Po jeho odchodu přistoupil opět k oknům. Lehce se potil. Na protějším nábřeží si mladík severoafrického typu svlékal šortky. V základní biologii přetrvávaly skutečné problémy. Biologové uvažovali a jednali, jako by molekuly byly oddělené materiální jednotky, které spolu souvisejí pouze prostřednictvím elektromagnetické přitažlivosti a odpudivosti; nikdo z nich, o tom byl přesvědčen, neslyšel o paradoxu EPR, o Aspectových pokusech; nikdo z nich se ani nenamáhal informovat se o pokrocích, jakých fyzika dosáhla od začátku století; jejich pojetí atomu zůstalo zhruba takové, jaké bylo u Demokrita. Shromažďovali hrubé a opakující se údaje s jediným cílem okamžité průmyslové aplikace, aniž si kdy uvědomili, že konceptuální základ jejich jednání je podkopán. Díky svému původnímu fyzikálnímu zaměření byli Djerzinski a on v CNRS zřejmě jediní, kdo si to uvědomovali: jakmile přijde skutečně na přetřes atomické podloží života, základy současné biologie se rozpadnou na kusy. O těchto otázkách přemítal Desplechin, zatímco na Seinu padal večer. Nedokázal si představit, jakými cestami se může ubírat Djerzinského rozmýšlení; necítil se už ani na to, aby s ním o tom hovořil. Táhlo mu na šedesát; na intelektuálním poli si připadal naprosto vyřízený. Homosexuálové už odešli, nábřeží bylo pusté. Nedokázal si vzpomenout, kdy měl naposled erekci; čekal na bouřku.

3

Bouřka vypukla kolem deváté večer. Djerzinski poslouchal déšť a polykal malé doušky nevalného armagnacu. Právě mu bylo čtyřicet: doléhá na něj krize čtyřicítky? Vzhledem ke zlepšení životních podmínek jsou dnes lidé ve čtyřiceti naprosto ve formě, jejich fyzická kondice je vynikající; první příznaky, naznačující – ať už fyzickým vzhledem, nebo reakcí orgánů na námahu –, že došlo k překonání určitého stropu a začal dlouhý sestup ke smrti, se objevují nejčastěji až kolem pětačtyřiceti, respektive padesáti let. Tato slavná „krize čtyřicítky“ je krom toho často spojována se sexuálními projevy, s náhlým a frenetickým vyhledáváním velmi mladých ženských těl. V Djerzinského případě byly tyto úvahy zcestné: pták mu sloužil k močení a tím to končilo.

Druhý den vstal okolo sedmé, vytáhl z knihovny Část a celek, vědeckou autobiografii Wernera Heisenberga, a zamířil pěšky k Champs-de-Mars. Jitro bylo čiré a svěží.

Měl tu knihu od sedmnácti let. Posadil se pod platan na třídě Victora Cousina a znovu si přečetl pasáž z první kapitoly, kde se Heisenberg vrací ke studentským letům a popisuje okolnosti svého prvního setkání s atomovou teorií:

„Bylo to asi na jaře roku 1920. Výsledek první světové války uvedl mládež naší země do neklidu a pohybu. Hluboce rozčarované starší generaci vyklouzly otěže vlády z rukou a mladí lidé se sdružovali do skupin, do větších nebo menších společenství, aby hledali nové vlastní cesty nebo alespoň nový kompas, jímž by se mohli řídit, protože ten starý byl zřejmě zničený. Tak jsem za jednoho jasného jarního dne trempoval se skupinou deseti nebo dvaceti kamarádů, z nichž většina byla mladší než já, a vzpomínám-li si dobře, vedla naše cesta pahorkatinou na západním břehu Štarnberského jezera, které – jakmile se otevřel výhled v průseku zářivě zelených buků – leželo vlevo dole pod námi a zdálo se, že sahá až skoro k horám rýsujícím se v dálce. Na této cestě došlo zvláštním způsobem k mému prvnímu rozhovoru o světě atomů, který tolik znamenal v mém pozdějším vědeckém vývoji.“

Okolo jedenácté se začalo vracet horko. Po návratu do svého bytu se Michel svlékl do naha a natáhl se. Další tři týdny omezil pohyb na minimum. Můžeme si představit, že ryba, která čas od času vystrčí hlavu nad hladinu, aby si lokla vzduchu, na několik vteřin spatří vzdušný, naprosto odlišný – rajský svět. Pochopitelně se potom musí vrátit do svého světa chaluh, kde se ryby vzájemně požírají. Několik vteřin však mohla mít tušení jiného světa, perfektního světa – toho našeho.

Večer 15. července zatelefonoval Brunovi. Hlas nevlastního bratra k němu na pozadí pohodového jazzu promlouval důmyslně druhoplánově. Na Bruna krize čtyřicítky nepochybně doléhala. Nosil kožené kabáty a nechával si růst plnovous. Aby ukázal, že zná život, vyjadřoval se jako postava z béčkového krimiseriálu; kouřil doutníčky a posiloval prsní svaly. Osobně však Michel takovému vysvětlení „krize čtyřicítky“ nevěřil.

Muž, který je obětí krize čtyřicítky, nechce nic jiného než žít o trochu déle; nechce nic jiného než malý přídavek. V jeho případě byla pravda taková, že toho měl úplně po krk; neviděl zkrátka žádný důvod proč pokračovat.

Téhož večera narazil na fotku, pořízenou na základní škole v Charny – a rozplakal se. Klučík, který seděl v lavici, držel v ruce otevřenou učebnici. Hleděl na diváka s úsměvem, plný radosti a odvahy; a co bylo nepochopitelné, ten klučík byl on. Dítě psalo úkoly, učilo se látku s důvěřivou vážností. Vstupovalo do světa, objevovalo svět a svět mu nenaháněl strach; bylo připravené zaujmout své místo ve společnosti lidí. To vše bylo čitelné v jeho pohledu. Na sobě měl košili s límečkem.

Několik dní si Michel nechal fotku na dosah ruky, opřenou o lampičku u postele. Čas je banální záhada a všechno je v pořádku, snažil se říkat si; pohled hasne, radost a důvěra mizí. Vleže na matraci Bultex se bez úspěchu nutil k impermanenci. Dítě mělo na čele maličký kulatý dolíček – jizvu po neštovicích; tato jizvička přetrvala roky. Kde se nachází pravda? Místnost vyplňovalo polední horko.

4

Martin Ceccaldi, narozený roku 1882 ve vnitrozemské korsické vesnici v rodině negramotných sedláků, měl zdánlivě úspěšně našlápnuto k zemědělskému a pastýřskému životu na omezeném poli působnosti, jaký vedli jeho předci po nedohlednou řadu generací. Takový život již z našich končin dávno zmizel a jeho důkladná analýza by tedy neměla velký význam; některým radikálním ekologům se po něm občas nepochopitelně zasteskne, nicméně pro úplnost podám v krátkosti syntetický popis takového života: máme přírodu a čerstvý vzduch, obděláváme pár pozemků (jejichž počet je přesně stanoven přísným systémem dědictví), čas od času střelíme kance; pícháme nalevo napravo, zejména vlastní ženu, která porodí potomstvo; toto potomstvo vychováme tak, aby zaujalo místo v tomtéž ekosystému, pak chytneme nějakou nemoc a basta.

Zvláštní osud Martina Ceccaldiho je ve skutečnosti naprosto příznačný pro roli, jakou sehrálo během celé třetí republi ky státní školství v integraci dětí do francouzské společnosti a ve zvyšování technologického pokroku. Jeho učitel brzy pochopil, že má co do činění s výjimečným žákem, nadaným abstraktním myšlením a formální vynalézavostí, které by jen těžko uplatnil v rámci prostředí, z něhož pocházel. Při plném vědomí toho, že jeho úloha se neomezuje na to, aby všechny budoucí občany vybavil základními znalostmi, nýbrž že má také za úkol rozpoznat nejlepší odborníky povolané ke službě republice, dokázal přesvědčit Martinovy rodiče, že synův osud se naplní jistojistě mimo hranice Korsiky. Roku 1894 se tak mladý chlapec vybavený stipendiem ocitl v internátě Thiersova lycea v Marseilli (hezky je popsal Marcel Pagnol ve vzpomínkách z dětství, které se díky znamenité realistické rekonstrukci zakládajících ideálů jedné epochy, vylíčené prostřednictvím vzestupu nadaného mladíka z chudého prostředí, staly celoživotní oblíbenou četbou Martina Ceccaldiho). V roce 1902 beze zbytku splnil naděje, které do něho vkládal bývalý učitel, když ho přijali na polytechnickou vysokou školu.

V roce 1911 dostal místo, které rozhodlo o jeho dalším životě. Měl vybudovat účinnou vodovodní síť, která by pokrývala celé alžírské území. Věnoval se tomu přes dvacet pět let, počítal zakřivení potrubí a průměr kanálů. V roce 1923 se oženil s Geneviève July, poštovní úřednicí dávného languedockého původu, jejíž rodina žila v Alžírsku druhou generaci. V roce 1928 se jim narodila dcera Janine.

Líčení lidského života může být libovolně dlouhé nebo krátké. Svou extrémní stručností se přirozeně vnucuje metafyzická či tragická volba omezená na data narození a úmrtí, klasicky vepsaná na náhrobní kámen. V případě Martina Ceccaldiho se jeví vhodným poukázat na historický a společenský rozměr a nezdůrazňovat ani tak osobní charakteristiky jednotlivce jako vývoj společnosti, jíž je příznačným členem. Příznační jedinci, unášení historickým vývojem své doby, s níž se navíc rozhodli ztotožnit, mají obvykle jednoduchý a šťastný život; líčení života zde může normálně zabrat jednu až dvě strany. To Janine Ceccaldiová spadala do odstrašující kategorie předchůdců.

Předchůdci jsou na jedné straně silně přizpůsobení většinovému způsobu života, ale přitom usilují o jeho překonání „shora“ hlásáním nových modelů chování nebo popularizací takového chování, jaké zatím nebylo příliš praktikováno, tudíž si obvykle žádají popis o něco delší, tím spíš že jejich životní dráha bývá často bouřlivější a nejasnější. Přesto hrají roli pouhých historických urychlovačů – obvykle urychlují historický rozklad –, nikdy sami nevtisknou událostem nový směr, kterážto role náleží revolucionářům nebo prorokům.

Dcera Martina a Genevièvy Ceccaldiových začala brzy prokazovat neobyčejné intelektuální schopnosti, přinejmenším na úrovni svého otce, v kombinaci s velmi nezávislou povahou. O panenství přišla ve třinácti letech (což bylo v její době a prostředí výjimečné), válečná léta (v Alžírsku relativně klidná) strávila návštěvami tanečních zábav, které probíhaly každý víkend nejdřív v Konstantine a pak v Alžíru, přičemž pololetí za pololetím dosahovala obdivuhodných školních výsledků. A tak když roku 1945 odjela od rodičů na studia medicíny do Paříže, mohla se pyšnit maturitním vysvědčením s vyznamenáním a nezanedbatelnými sexuálními zkušenostmi.

První poválečné roky byly obtížné a drsné; index průmyslové výroby byl na nejnižším bodě a potravinové příděly byly zrušeny až v roce 1948. Přesto se již mezi zámožnou vrstvou populace objevovaly první známky masové konzumace libida a zábavy, jež přišla ze Spojených států a během následujících desetiletí se měla rozšířit na celé obyvatelstvo. Jako studentka pařížské lékařské fakulty tak měla Janine Ceccaldiová možnost bezprostředně zažít „existenciální“ roky a dokonce tancovat be-bop v klubu Tabou s Jeanem-Paulem Sartrem. Zatímco filozofovo dílo na ni moc nezapůsobilo, jeho ošklivost blížící se postižení ji ohromila a událost neměla pokračování. Sama byla velmi krásná, výrazného středomořského typu, a prožila mnoho milostných avantýr, než v roce 1952 potkala Serge Clémenta, jenž tehdy dokončoval obor chirurgie.

Table of Contents

Prolog

První část Ztracené království

1

2

3

4