Vesmírní křižáci (ukázka)
Date: 0101-01-01 01:00:00+01:00
Description: V roce 1345 se sir Roger připravuje v anglickém městečku Ansby na výpravu na pomoc svému králi Eduardu III. do Francie. Tehdy přistane vedle jejich tábora obrovská kosmická loď. Mimozemšťané zahájí bez výstrahy palbu z laserových zbraní, ale jsou rozdrceni obrněnou jízdou. Sir Roger chce s pomocí…
Publisher: Laser

POUL ANDERSON

VESMÍRNÍ

KŘIŽÁCI

Přeložila Dana Krejčová

Copyright ©1960 by Poul Anderson

All Rights Reserved

Copyright ©2019 for the Czech translation by Dana Krejčová

Copyright ©2019 for Cover by Franco Brambilla

Copyright ©2019 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-7617-992-9

Jensi Christianovi a Nancy Hostrupové,
jakož i Perovi a Janne
tuto knihu věnuji s vděkem a nadějí

Kapitola jedna

Když kapitán vzhlédl, stolní lampa se stínítkem vykreslila na jeho obličeji ostré tmavé stíny a nerovné světlé plochy. Průchod se otevíral do cizozemské letní noci.

„Nuže?“ otázal se.

„Mám to přeložené, pane,“ odpověděl sociotechnik. „Musel jsem vyvozovat zpětně z moderních jazyků, proto mi to trvalo tak dlouho. Ale při práci jsem se naučil dost, abych mohl promluvit s těmi… tvory.“

„Výborně,“ zabručel kapitán. „Teď snad zjistíme, co má tohle všechno znamenat. Hrom a blesky! Předpokládal jsem, že bychom tady mohli narazit téměř na cokoliv, ale tohle–!“

„Chápu, jak se cítíte, pane. I když máme všechny ty hmatatelné důkazy přímo před očima, jen stěží dokážu uvěřit té původní zprávě.“

„Dobře tedy, hned si to přečtu. Nemají pokoj svévolníci.“ Kapitán posunkem sociotechnika propustil a ten vyšel z kajuty.

Kapitán seděl chvíli bez pohybu a upíral na dokument nevidoucí zrak. Kniha samotná byla působivá starožitnost, napsaná unciálou na velínu, uzavřená v masivních deskách. Překlad byl prozaický strojopis. Přesto se téměř obával obrátit stránky, bál se toho, co by mohl zjistit. Před více než tisíci lety došlo k nějaké obrovské katastrofě a její důsledky byly znát dodnes. Kapitán se cítil bezvýznamný a osamělý. Domov byl daleko, předaleko.

Nicméně…

Pustil se do čtení.

•       •        •

Arcibiskup William, nejučenější a nejzbožnější z duchovních, nařídil mně zapsat anglicky ony velké události, jichž jsem se stal pokorným svědkem, i béřu proto brk svůj ve jménu našeho Pána a mého svatého patrona v naději, že mi budou nápomocni v mém chabém úsilí vyprávěcím, určeném budoucím pokolením, jež mohla by mít dobrý užitek ze studia tohoto vylíčení tažení sira Rogera de Tourneville, a díky tomu se naučila horlivě uctívati Boha, hybatele všech věcí.

Sepíšu všechny tyto události přesně tak, jak si je pamatuji, beze strachu či stranění, tím spíše, že většina zúčastněných je dnes již po smrti. Já sám nebyl než bezvýznamným účastníkem, nicméně je dobré znát kronikáře, by lidé mohli důvěryhodnost jeho posoudit, a tak mi dovolte začít nejprve několika slovy o mé maličkosti.

Narodil jsem se zhruba čtyřicet let před událostmi, jimiž začíná mé vyprávění, jako mladší syn Wata Browna. Wat byl kovářem v malém městečku Ansby ležícím v severovýchodním hrabství Lincolnském.

Pozemky byly lénem barona de Tourneville, jehož starobylý hrad se tyčil na návrší nad městem. Stálo tu též malé opatství františkánského řádu, do něhož jsem jako chlapec vstoupil. Jelikož jsem získal jistou zběhlost (obávám se, že je to jediná má dovednost) v psaní a čtení, často jsem býval pověřován vyučovat tomuto umění novice a děti laiků. Svou dětskou přezdívku jsem si přeložil do latiny a na znak pokory z ní učinil své řádové jméno, pročež se nyní zovu bratr Parvus. Jsemť totiž menšího vzrůstu a šeredný, naštěstí však děti mně důvěřují.

Léta Páně 1345 sbíral sir Roger, tehdy baron, vojsko svobodných mužů, by se připojil k našemu mocnému králi Eduardu III. a jeho synovi ve válce s Francouzi. Ansby bylo shromaždištěm. Na prvního máje se již sešlo celé vojsko. Tábořilo na obecním pozemku mimo osadu, přesto naše tiché městečko zatáhlo do samých rvaček. Lučištníci, kušiníci, pikenýři a jezdectvo, všichni se hemžili v rozblácených ulicích, chlastali, hazard provozovali, kurvili se, žertovali a svářeli, ohrožujíce své duše i naše chaloupky s doškovými střechami. Dva domy dokonce lehly popelem. Nicméně přinášeli nezvyklou vášnivost, pocit slávy, až dokonce i nevolníci tesklivě pomýšleli na to, že by se připojili, pakliže by to bývalo možné. Dokonce i já choval podobné myšlenky. Mně se to ovšem mohlo splnit, neboť jsem vyučoval syna sira Rogera a také jsem spravoval jeho účty. Baron mluvil o tom, že mne učiní svým písařem, avšak můj opat o tom pochyboval.

A tak si tedy věci stály, když dorazila ta wersgorská loď.

Dobře si ten den pamatuji.

Byl jsem za nějakou posílkou. Po dešti již vysvitlo slunce a v ulici bylo po kotníky bláta. Opatrně jsem procházel mezi bezcílně se potulujícími zástupy vojáků a kývnutím zdravil ty, jež jsem znal.

Znenadání se ozval veliký křik. Zvedl jsem hlavu jako ostatní.

Hle! Byl to zázrak! Z nebes se řítila loď celá z kovu, jež jako by se rychlostí při sestupu ohromně zvětšovala. Sluneční světlo odrážející se od leštěných boků mne oslňovalo, takže jsem neviděl zřetelně její podobu. Obrovský válec, usoudil jsem, dobře dva tisíce stop na délku. Pohybovala se nehlučně, její let provázel pouze hukot větru.

Někdo zaječel. Jakási žena poklekla do kaluže a začala drmolit modlitby. Nějaký muž vzkřikl, že si jej nalezly hříchy jeho, a připojil se k ní. Jakkoliv byla taková činnost chvályhodná, uvědomil jsem si, že pokud propukne panika, v takové tlačenici budou lidé ušlapáni k smrti. To jistě nebylo záměrem božím, pokud nám tuto návštěvu sesílal On.

Sotva věda, co činím, vyskočil jsem na velkou železnou bombardu, jejíž lafeta byla zapadlá do bláta.

„Nezoufejte!“ zvolal jsem. „Nebojte se! Držte se své víry a zachovejte rozvahu!“

Slabý můj pisklavý hlas zůstal neoslyšen. Pak ale ke mně vyskočil kapitán lučištníků Rudý John Hameward. Veselý obr s kšticí jako spředenou z mědi a divokýma modrýma očima se se mnou přátelil od chvíle, co dorazil do města.

„Nevím, co je ona věc zač!“ zahřměl. Jeho hlas se převalil přes změť hlasů a hlahol utichl. „Snad že nějaký francouzský trik. Nebo nám může být přátelsky nakloněna, takže bychom pak pro svůj strach vypadali jako hlupáci. Následujte mne, vojáci všickni, půjdeme té věci naproti, kde dosedne!“

„Čáry!“ vřískl jakýsi stařec. „Toto jsou kouzla a my jsme zničeni!“

„Ne tak,“ řekl jsem mu. „Kouzla nemohou dobrým křesťanům ublížit.“

„Jenže já jsem bídný hříšník,“ zakvílel on.

„Za svatého Jiří a krále Eduarda!“ Rudý John seskočil z bombardy a vyrazil ulicí. Povytáhl jsem si hábit a supěl za ním. Cestou jsem se snažil vybavit si vymítací formule.

Ohlédnuv se přes rameno, s překvapením jsem viděl, že nás většina lidu následuje.

Ne že by nabyli odvahy díky lučištníkovu příkladu, spíše se báli zůstat bez vůdce. Ale šli – nejprve do svého tábora pro zbraně a pak na obecní louku. Zahlédl jsem jezdce vsednuvše na kůň a hnavše se dolů od hradu.

Vedl je sir Roger de Tourneville, beze zbroje, avšak s mečem u pasu. Křičel a oháněl se kopím. Spolu s Rudým Johnem zavedli mezi tou lůzou jakýs takýs bojový pořádek. Zvládli to jen tak tak, než velká loď přistála.

Zapadla hluboko do drnu, její váha byla obrovská, a já netušil, co ji tak lehce mohlo nést vzduchem. Viděl jsem, že je to zcela uzavřená, hladká skořepina bez zadní paluby či přední nástavby. Ne že bych skutečně čekal vesla, nicméně jsem s bušícím srdcem uvažoval, proč nemá žádné plachty. Nicméně zahlédl jsem střelecké věžičky, z nichž vyčnívaly hlavně podobné našim bombardám.

Rozhostilo se rozechvělé ticho. Sir Roger navedl koně ke mně, jak jsem tam stál s cvakajícími zuby.

„Jsi učený klerik, bratře Parve,“ pronesl tiše, ač měl chřípí bílé a vlasy zvlhlé potem. „Co si o tom myslíš?“

„Popravdě nevím, pane,“ vykoktal jsem. „Starodávné příběhy vyprávějí o čarodějích jako Merlin, kteří dokázali létat vzduchem.“

„Mohlo by to být… zjevení boží?“ pokřižoval se.

„To nedokážu posoudit.“ Bázlivě jsem pohlédl k nebi. „Avšak nevidím tu žádné chóry andělské.“

Z plavidla se ozvalo tlumené zarachocení přehlušené sborovým ustrašeným zaúpěním, jak se začaly otevírat kruhové dveře. Všichni však setrvali na svých místech, byvše Angličané, ovšem možná byli příliš vyděšení, aby vzali nohy na ramena.

Rozeznal jsem, že dveře jsou dvojité a mezi oběma částmi je komora. Vysunula se kovová rampa připomínající jazyk, na tři yardy zdéli, a spočinula na zemi. Pozvedl jsem krucifix a Zdrávasy se mi hrnuly ze rtů jako krupobití.

Jeden člen posádky vystoupil. Bože Všemohoucí, jak mám popsat hrůzu při jeho spatření? Má mysl křičela, že to musí býti démon z nejhlubší jámy pekelné.

Bylť tvor přibližně pět stop vysoký, velice rozložitý a svalnatý, oděný v tunice se stříbřitým leskem. Kůži měl hladkou, bez chloupku, tmavě modrou. Měl krátký, tlustý ocas. Hlavu měl kulatou a po stranách dlouhé a špičaté uši. Úzké, jantarové oči zářily nad krátkým čenichem, čelo však měl vysoké.

Kdosi zaječel. Rudý John zamával lukem. „Ticho tam!“ zařval. „U ďasa, zabiji prvního, kdo se pohne!“ Nepovažoval jsem to za vhodnou chvíli na klení.

Pozvedl jsem kříž ještě výše, přinutil ochablé nohy udělat pár kroků a roztřeseným hlasem pronášel vymítací formule. Byl jsem si nicméně jist, že to nebude k ničemu, že nadešel konec světa.

Pokud by byl démon jen zůstal stát, kde byl, byli bychom brzy uprchli. On však pozvedl trubičku, již držel v jedné ruce. Z ní vyletěl oslepivě bílý plamen. Slyšel jsem zapraskání ve vzduchu, pak plamen obklopil muže vedle mne. Ten se vzňal a padl mrtev k zemi, maje v prsou ohořelou ránu.

Objevili se další tři démoni.

Vojáci byli cvičeni v takovémto případě konat, nikoliv přemýšlet.

Luk Rudého Johna zadrnčel. První démon přepadl z rampy s půl sáhu dlouhým šípem v těle. Viděl jsem, jak vykašlal trochu krve a zcepeněl. Jako by ta jedna střela odpálila stovku dalších, vzduch náhle zešedl hvízdajícími dříky. Zbývající tři démoni se zhroutili tak hustě probití šípy, že mohli být ptačími terči při lukostřeleckém klání.

„Lze je zabít!“ houkl sir Roger. „Na ně! Svatý Jiří za veselou Anglii!“ S tím pobídl koně rovnou na lávku.

Strach prý plodí nadpřirozenou odvahu. S šíleným výskáním za ním vyrazilo celé vojsko. Je třeba přiznat, že i já se s řevem vrhl do lodi.

Z toho boje, který řádil a zuřil ve všech komnatách a chodbách, mi pramálo v paměti utkvělo. Někde jsem od někoho získal sekeru válečnou. Mám jen zmatený pocit, že jsem bušil do ohavných modrých tváří, jež se přede mnou s vrčením objevovaly, klouzal jsem v prolité krvi a bušil dále. Sir Roger nemohl bitvu jakkoliv řídit. Jeho muži prostě řádili jako zběsilí. Věděli, že démony lze zabít, i bylo jejich jedinou myšlenkou je co nejdříve pozabíjet.

Posádka lodi byla zhruba stočlenná, jen málokterý modrokožec však měl zbraň. Později jsme v podpalubí sice objevili uložené všemožné nástroje, vetřelci však spoléhali na to, že mezi námi vyvolají paniku. Neznajíce Angličanů, neočekávali potíže. Lodní děla byla připravena k použití, což však nemělo valné ceny, jakmile jsme jednou pronikli dovnitř.

Za necelou hodinu jsme je vyřídili všechny.

Vybředl jsem z těch jatek a zaplakal radostí, že znovu cítím požehnané slunce. Sir Roger se radil se svými kapitány a zjišťoval ztráty. Celkem jsme přišli pouze o patnáct mužů.

Jak jsem tam stál a třásl se vyčerpáním, objevil se Rudý John Hameward a přes rameno měl přehozeného démona.

Hodil ho siru Rogerovi k nohám. „Tohoto jsem srazil pěstí, pane,“ supěl. „Myslel jsem, že bys mohl chtít jednoho chvíli podržet naživu a vyslechnout jej. Nebo bych neměl riskovat a uříznout mu tu jeho šerednou hlavu hned?“

Sir Roger se zamyslil. Sestoupil na něj klid. Nikdo z nás dosud nepochopil celý rozsah této události. Sir Roger se ponuře usmál a odpověděl angličtinou stejně plynnou, jako byla dvorská francouzština, již běžněji používal.

„Pakliže toto jsou démoni,“ pravil, „je to ubohé plémě, protože je lze zabít stejně snadno jako lidi. Ba snáze. O boji nevěděli více než má malá dcerka. Méně, neboť ona mi mnohokrát nosem mocně zakroutila. Myslím, že řetězy ho udrží, což, bratře Parve?“

„Ano, můj pane,“ odvětil jsem, „ovšem bude lepší uložit v jeho blízkosti nějaké svaté relikvie a hostii.“

„Nuže dobrá, vezmi jej do opatství a zjisti od něj, co půjde. Pošlu s vámi stráž. Přijď potom na večeři.“

„Pane, měli bychom odsloužit děkovnou mši, než učiníme cos dalšího,“ připomněl jsem mu.

„Ano, ano,“ odtušil netrpělivě. „Promluv o tom s opatem. Udělej, co bude nejlepší. Ale na tu večeři přijď, povíš mi, co ses byl dozvěděl.“

Při pohledu na loď se mu v očích objevil zamyšlený výraz.

Kapitola dvě

Přišel jsem podle nařízení pána a se svolením svého opata, který pochopil, že v tomto musejí moc duchovní i světská konat jednotně. Když jsem kráčel ulicemi, do nichž se již vkrádal soumrak, bylo město nezvykle ztichlé. Lidé byli v kostele nebo se choulili doma. Z vojenského tábora jsem slyšel další mši. Loď se tyčila jako hora nad našimi mrňavými domky.

Avšak domnívám se, že my se cítili povzbuzeni a trochu nám stoupl do hlavy náš úspěch nad silami nepocházejícími z tohoto světa.

Domýšlivý závěr, že Bůh jest nám nakloněn, byl zřejmě nevyhnutelný.

Vstoupil jsem do hradu kolem ztrojené hlídky a zamířil rovnou do velkého sálu. Hrad v Ansby byl stará normanská stavba, bezútěšná na pohled, chladná na obývání. V sále již bylo šero, hořely tu svíce a velký šlehající oheň, který z neklidných stínů vytahoval zbraně a tapiserie. Urození pánové a důležitější měšťané a vojáci již seděli u stolu, bzučel tu hovor, kolem pobíhali sloužící, psi se povalovali na slámě. Byla to povzbudivě uklidňující scéna, jakkoliv se vespod vznášelo napětí. Sir Roger mi pokynul, ať si jdu přisednout k němu a jeho paní, což byla věru veliká pocta.

Dovolte mi zde popsat rytíře a barona Rogera de Tourneville. Byl to velký, svalnatý muž, asi třicetiletý, šedooký, s kostnatým obličejem a orlím nosem. Plavé vlasy nosil ostříhané podle současného obyčeje válečníků a šlechticů, na temeni hustou kštici, dole podholené – což poněkud hyzdilo jinak docela pěkný vzhled, protože měl uši jako ucha od džbánu. Toto jeho rodné panství bylo chudé a zaostalé, on pak většinu času trávil válčením, pročež mu scházely dvorské mravy, třebaže byl svým způsobem bystrý a laskavý. Jeho choť lady Catherine byla dcerou vikomta de Mornay. Většina lidí si myslela, že se vdala pod svou úroveň i do horšího údělu, neboť vyrůstala ve Winchesteru uprostřed samé elegance a moderního přepychu. Byla to paní tuze krásná, s velkýma modrýma očima a kaštanovými vlasy, ale povahou poněkud dračice. Měli spolu pouze dvě děti, pěkného šestiletého hošíka Roberta, jenž byl mým žákem, a tříletou Matildu.

„Nuže, bratře Parve,“ zahlaholil můj pán. „Posaď se. Dej sobě pohár vína – propána, tato příležitost si žádá něco víc než jen pivo!“ Lady Catherine nepatrně nakrčila jemný nosík. U nich doma pili pivo pouze kmáni. Když jsem se posadil, sir Roger se předklonil a naléhavě promluvil: „Co jsi zjistil? Opravdu jsme to polapili démona?“

Kolem tabule se rozhostilo ticho. Dokonce i psi umlkli.

Slyšel jsem oheň praskající v krbu a na trámech nad námi šelestily zaprášené starodávné praporce.

„Myslím, že ano, můj pane,“ odpovídal jsem opatrně, „protože když jsme ho postříkali svěcenou vodou, tuze se rozhněval.“

„Nezmizel však v oblaku kouře? Ha! Jsou-li to démoni, nepodobají se žádným, o jakých jsem kdy slyšel. Jsou smrtelníci jako lidé.“

„To ještě více, pane,“ ozval se jeden z jeho kapitánů, „protože nemohou míti duše.“

„Jejich proklaté duše mne nezajímají,“ odsekl sir Roger. „Chci se dozvědět o jejich lodi. Po boji jsem si ji prošel. Panenko Maria, jaká to je velryba! Mohl bych do ní naložit celé Ansby a ještě by zůstalo místo. Dotázal ses démona, proč pouhá stovka jeho soukmenovců potřebovala tolik místa?“

„Nehovoří žádným známým jazykem, můj pane,“ vysvětlil jsem.

„Nesmysl! Všickni démoni umějí přinejmenším latinsky. Je jenom paličatý.“

„Snad krátké sezení s tvým popravčím?“ navrhl rytíř sir Owain Montbelle lišácky.

„Ne,“ namítl jsem. „Budeš-li té dobroty, raději to nedělej. Zřejmě se velice rychle učí. Už nyní po mně opakuje mnoho slov, takže nevěřím, že by nevědomost pouze předstíral. Dej mi pár dní a snad s ním budu moci pohovořit.“

„Pár dní může být příliš mnoho,“ zabručel sir Roger. Hodil psům hovězí kost, kterou obral, a hlasitě si olizoval prsty. Lady Catherine se zamračila a ukázala na mísu s vodou a ubrousek před ním. „Promiň, drahá,“ zamumlal. „Neustále na tyto novodobé vymyšlenosti zapomínám.“

Sir Owain vysvobodil Rogera z rozpaků dotazem:

„Proč říkáš, že pár dní by mohlo být příliš mnoho? Nečekáš přece další loď?“

„Ne. Ale muži budou neklidnější než jindy. Byli jsme již téměř na odchodu, a pak se stane tohle!“

„No a? Cožpak stejně nemůžeme odejít v plánovaný den?“

„Ne, ty hlupče!“ Pěst sira Rogera přistála na stole, číše nadskočila. „Nevidíš snad, jaká je toto příležitost? Museli nám ji seslat všichni svatí!“

Zatímco jsme tam ohromeně seděli, rychle pokračoval: „Můžeme tam naložit celou kumpanii. Koně, skot, brav, drůbež – neměli bychom problémy se zásobováním. I ženy, veškeré pohodlí domova! Ano, proč ne také děti? Zapomeňme na obilí tady, to se chvíli obejde bez naší péče, a je bezpečnější držet všechny pohromadě, pokud by došlo k dalšímu navštívení.

Nevím, jakými silami loď oplývá, kromě létání, ale samotné její objevení vykřeše takovou hrůzu, že sotva budeme muset bojovat. Přeletíme přes Kanál a do měsíce ukončíme francouzskou válku, chápete? Potom osvobodíme Svatou zemi a do žní jsme zpátky doma!“

Dlouhé mlčení, jež následovalo po jeho slovech, náhle skončilo takovou bouří jásotu, že utopila mé chabé námitky. Považoval jsem ten plán za zcela šílený. Stejně jako lady Catherine, jak jsem viděl, a pár dalších. Ale zbytek se smál a křičel, až celý sál burácel nadšením.

Sir Roger ke mně otočil ruměnou tvář. „Závisí to na tobě, bratře Parve,“ řekl. „Jsi z nás nejlepší ve všech věcech, co se jazyků dotýkají. Musíš přimět démona hovořit, nebo ho to naučit, cokoliv bude lepší. Musí nám ukázat, jak se s lodí plavit!“

„Můj urozený pane –“ hlas se mi třásl.

„Dobrá!“ Sir Roger mě poplácal po zádech, až jsem se zakuckal a málem spadl ze sedadla. „Věděl jsem, že to dokážeš. Tvou odměnou budiž výsada, že se k nám připojíš!“

A vskutku to vypadalo, že město i vojsko jsou posedlé stejně.

Nejmoudřejší nepochybně bylo vyslat co nejrychleji spěšného posla k biskupovi, možná do samotného Říma, a požádat o radu. Ale ne, oni museli jít hned. Ženy nechtěly být odloučeny od manželů, rodiče od svých dětí či děvčata od svých milých. I ten nejubožejší nevolník vzhlédl od svého údělu a snil o osvobození Svaté země a o tom, jak cestou získá truhlu zlata.

Co jiného se dalo čekat od lidí, jimž v žilách kolovala saská, dánská a normanská krev?

Po návratu do opatství jsem strávil noc na kolenou, modle se o znamení shůry. Svatí však vyhýbavě mlčeli. Po matutinu jsem s těžkým srdcem zašel za opatem a vylíčil mu, co baron rozkázal. Rozhněval se, že mu není dovoleno okamžitě poslat zprávu církevním autoritám, ale rozhodl, že bude nejlepší prozatím uposlechnout. Byl jsem uvolněn ze všech svých povinností, abych mohl prostudovat, jak se dohovořiti s démonem.

Připravil jsem se a sešel do kobky, kde byl vězněn. Byla to úzká místnost zpola pod zemí, používaná bratry konajícími pokání. Náš kovář bratr Tomáš zatloukl do zdí pouta a tvora přikoval. Ten nyní ležel na slamníku, v šeru děsivý na pohled. Když při mém příchodu vstal, řetězy zachřestily. Schránky s relikviemi byly uloženy poblíž, avšak mimo dosah jeho bezbožných prstů, aby mu stehenní kost svatého Osberta a mléčná stolička svatého Vilibalda zabránily zpřetrhat pouta a uprchnout zpátky do pekla.

Popravdě by mne však vůbec nemrzelo, kdyby tak byl učinil.

Pokřižoval jsem se a dřepl si. Upřel na mne své žluté oči. Přinesl jsem papír, inkoust a brky, abych využil své chabé nadání ku kreslení. Načrtl jsem postavu a řekl: „Homo,“ protože bylo zjevně moudřejší učit ho spíš latinsky, než nějaký jazyk omezený na jeden národ. Nakreslil jsem další postavu a ukázal mu, že dva se zovou homines. A tak to pokračovalo. Učil se rychle.

Zanedlouho si ukázal pro papír a já mu ho podal. On sám kreslil zručně. Pověděl mi, že jeho jméno jest Branithar a že jeho rasa se nazývá Wersgorix. Tyto výrazy jsem však nenašel v žádné démonologii. Poté jsem plně přenechal naše studium jemu, neboť jeho rasa přetvořila výuku cizích jazyků ve vědu a naše učení rychle pokračovalo.

Během příštích dní jsem s ním pracoval dlouho do večera a viděl jen málo z vnějšího světa. Sir Roger držel své panství v izolaci. Ze všeho nejvíce se podle mne obával toho, že by loď mohl pro sebe zabrat některý jiný hrabě či vévoda. S těmi svými muži, kteří nejvíce odvahy prokázali, strávil baron mnoho času na palubě a snažil se přijít na kloub všem divům, na něž narazil.

Erelong Branithar si byl schopen postěžovat na dietu sestávající jen z chleba a vody a hrozil odvetou. Stále jsem se ho bál, ovšem zachovával jsem smělou tvář. Pochopitelně byly naše rozhovory mnohem pomalejší, než zde líčím, s mnoha odmlkami, zatímco jsme hledali slova.

„Toto jste na sebe přivolali sami,“ řekl jsem mu.

„Měli jste mít rozum a neútočit na křesťany, kteří vás nikterak neprovokovali.“

„Co jsou křesťané?“ chtěl vědět.

Užasle jsem si pomyslel, že musí nevědomost hrát. Na zkoušku jsem ho provedl Otčenášem. Nerozplynul se v kouři, což mne vyvedlo z míry.

„Myslím, že už tomu rozumím,“ pravil. „Odvoláváš se na nějaký primitivní kmenový panteon.“

„Není to nic pohanského!“ ohradil jsem se rozhořčeně. Začal jsem mu vysvětlovat podstatu nejsvětější Trojice, ale ani jsem se pořádně nedostal k transubstanciaci, když netrpělivě zamával modrou rukou. Vypadala dočista jako ruka lidská, až na silné, ostré nehty.

„Na tom nesejde,“ prohlásil. „Jsou všichni křesťané takoví lítí bojovníci jako tvoji lidé?“

„S Francouzi byste si byli vedli lépe,“ přiznal jsem. „Měli jste smůlu, že jste přistáli mezi Angličany.“

„Nezlomné plémě,“ kývl. „Přijde vás to draho. Ale pokud mne ihned propustíte, pokusím se zmírnit pomstu, jež na vás dopadne.“

Jazyk se mi přilepil na patro, ale zase jsem ho odlepil a docela chladně jsem ho požádal, ať mi to objasní. Odkud pochází a jaké jsou jeho záměry?

Vyjasnit to mu trvalo dlouho, protože samotné jeho myšlenky byly zvláštní. Domníval jsem se, že zcela jistě lže, ale aspoň si přitom osvojil další latinu. Od přistání uběhly asi dva týdny, když se v opatství objevil sir Owain Montbelle a dožadoval se setkání se mnou. Sešel jsem se s ním v klášterní zahradě.

Našli jsme si lavičku a posadili se.

Tento Owain byl mladší syn jednoho malého barona z Velšské marky, pocházel z druhého manželství a jeho matka byla Velšanka. Mám za to, že v jeho prsou zvláštně doutnal prastarý konflikt obou národů, ale byl tam také keltský šarm. Jako páže a posléze panoš jednoho velkého rytíře u královského dvora vzbudil náklonnost svého pána a byl vychováván se všemi výsadami vyššího postavení. Cestoval křížem krážem zemí, získal věhlas jako trubadúr, byl pasován na rytíře – a pak náhle zůstal bez groše. V naději, že získá bohatství, se zatoulal do Ansby, aby se připojil ke svobodné družině. Ač byl docela statečný, na vkus většiny mužů byl příliš pohledný, a žádný manžel se prý necítil v bezpečí, když byl poblíž. Nebyla to tak docela pravda, protože sir Roger si mladíka oblíbil, obdivoval jeho úsudek stejně jako jeho vzdělání a byl rád, že lady Catherine má konečně někoho, s kým si může popovídat o věcech, které ji nejvíce zajímají.

„Přicházím od svého pána, bratře Parve,“ začal sir Owain. „Přeje si vědět, kolik času ještě budeš potřebovat, abys tu naši bestii zkrotil.“

„Ach… hovoří už docela plynně,“ přiznal jsem.

„Než pevně se drží očividných lží, takže jsem zatím nepovažoval za vhodné podat zprávu.“

„Sir Roger je netrpělivý a muže lze už stěží držet na uzdě. Vyjídají jeho statky a neuplyne jediná noc bez rvačky či vraždy. Musíme vyrazit brzy nebo vůbec.“

„Potom tě prosím, nechoďte,“ řekl jsem. „Ne v oné lodi z pekel.“ Viděl jsem tu závratně vysokou věž s přídí ověnčenou nízkými mračny, tyčící se za zdmi opatství. Jímaly mne z ní děs a hrůza.

Table of Contents

Kapitola jedna

Kapitola dvě