Jaroslav Boček

UDÁLOST

Fantastický román

Copyright © Jaroslav Boček – dědicové c/o DILIA, 1989

ISBN 978-80-7617-682-9

[ ČÁST I. ]

Incident na kótě 291

[ 1 ]

Později, když se jí na to vyptávali, vybavila si pošťačka Anna Fejfarová všechno naprosto přesně. Den byl chladný, s ohledem na to, že do začátku září chyběl skoro týden. Nebe bylo potažené řídkými mraky, které jen tu a tam propustily pablesky slunečních paprsků. Přijela k Jitřence ve tři čtvrtě na dvanáct a na terase právě zasedali k obědu. Měli prostřeno u jednoho stolu, seděl tam architekt Lisický i ředitel Káňa, i obě ženy, které neznala jménem. Blondýna měla na sobě jasně modrou šatovou sukni s úzkými ramínky, která odhalovala její až příliš dokonalé opálení. Ta druhá byla ve světlých šatech s kytičkovaným vzorkem. Zdálo se, že se společnost báječně baví, alespoň blondýnka se ve chvíli, kdy Fejfarová slézala z kola, prudce zaklonila a rozesmála se v kaskádě hlasitého, klokotavého smíchu. Annu v tom okamžiku napadlo, že ta ženská bude hodně afektovaná, ale to vyšetřovateli neřekla. Vyndala z brašny poštu pro Jitřenku i blanket, na který měl ředitel Káňa potvrdit příjem rekomanda. Ale než stačila opřít kolo a vyjít po schodech na terasu, šofér Bóďa vstal od stolu a došel k ní. Vzal noviny, dokonce i rekomando jí podepsal, jenom křiknul ke stolu: „Haló, pane řediteli, můžu to podškrábnout za tebe, aby tady Andulka nemusela do schodů?“

Šofér Bóďa nebyl Anně Fejfarové sympatický a udržovala si od něho odstup. V jeho chování bylo něco neomaleného, co ji instinktivně přivádělo do střehu. Nemluvil hrubě, naopak, vulgární slova mu byla cizí; co ji odrazovalo, byla spíš tušená než poznaná hrubost jeho duše. Několikrát jí naprosto samozřejmě navrhl, že by si spolu mohli užít nějaké to milostné povyražení. Nejdřív na něho jen zírala, překvapená, jak ho něco takového mohlo napadnout, a když nedal pokoj, vysvětlila mu, že nemá zájem, že žije ve šťastném manželství a miluje svého muže. Pobaveně zvedl obočí a rozesmál se. Pak řekl, že je to naprosto správné, protože i on žije ve šťastném manželství. „Ale přesto si můžeme, Andulko, my dva spolu občas udělat dobře, to vašemu manželství jenom prospěje,“ dodal a podle toho, jak se na ni díval, a podle jeho seriózního tónu pochopila, že to myslí doopravdy. Tenkrát ho už hodně ostře odbyla, aby si už nikdy nedovoloval ji obtěžovat takovými nabídkami.

Je však také možné, že skutečnou příčinou Anniny nechuti vůči Bóďovi byla o něco starší trapná příhoda s jeho příjmením. Pokud byl Bóďa na Jitřence, vždycky mu všichni říkali jenom Bóďo, se všemi byl na ty a ona jaksi, ve svém přirozeném ostychu, mu začala vykat a říkala mu „Pane Bóďo“, ani si nepovšimla pobavených úsměvů ostatních. Až jednou se to provalilo. Přišel dopis adresovaný na Bohuše Vajce a Bóďa zrovna přijel svým reprezentačním služebním vozem do vesnice. Vezl tam Bouzkovou na nákup. Zastavila ho a poprosila, aby vzal dopis panu Vajcovi na Jitřenku. Ani nemrkl, jen řekl: „No, já mu ho vezmu, ale jestli budu v pokušení porušit listovní tajemství a podívat se dovnitř, tak je to na tobě, Andulko.“

„To byste přece neudělal, pane Bóďo,“ opáčila.

„No, neudělal, ale jenom kvůli tvým hlubokým modrým očím, Anduličko,“ zasmál se.

Věděla, že těma hlubokýma modrýma očima myslí něco jiného, protože měla oči hnědé, ale stejně mu horlivě děkovala za ochotu. Bouzková seděla ve voze a všechno to slyšela a tvářila se jakoby nic. Teprve za pár dnů, když zase byla ve vsi, vzala si ji stranou a povídá jí: „Holka, ty si ze sebe necháš dělat legraci! Bóďa teď všem vykládá, jak jsi mu svěřila dopis pro pana Vajce, a má z toho ohromnou psinu, protože on je Bohuš Vajc! Bóďa, to je jenom přezdívka.“

Začervenala se a zůstala jako opařená. Pokud mohla, na Jitřenku nejezdila, i když to patřilo k jejím povinnostem. Bouzek stejně každý druhý nebo třetí den ve Smiříně nakupoval, dávala mu tedy noviny a dopisy stranou a on si je na poště vždycky vyzvedl sám. Pouze když bylo něco mimořádného, tak se tam vypravila.

Nejdřív obešla Smiřín, až jí zůstaly na stole jenom dvě pohlednice pro Bouzkovou od dětí z prázdnin a rekomando pro ředitele architekta Slavoje Káňu. Nejraději by byla na Jitřenku nejela a ty tři kusy přiložila k hromádce novin, které měla přichystané pro Bouzka, ale podle obálky usoudila, že v rekomandu bude něco podnikového, a věděla, že ředitel Káňa by byl schopen nadělat jí nepříjemnosti. Přiložila tedy poštu přichystanou pro Bouzka k těm třem kusům, zastavila se doma pro kolo a vyrazila na Jitřenku.

Kolo si brala proto, že je to hodný kus cesty, víc než čtyři kilometry, a pěšky by šla tam a zpátky přes dvě hodiny. Asfaltka sice stále mírně stoupá proti proudu Bublavky, místy musí Anna pořádně šlápnout do pedálů, aby zvládla svah, a na dvou úsecích dokonce sesednout a kolo vytlačit; zato zpátky to jde tryskem a skoro celou cestu se veze zadarmo. Nechtělo se jí na Jitřenku, ale sotva domy Smiřína zmizely za prvním zákrutem silnice, byla ráda, že se na tu cestu vydala. Nepospíchala, jela pomalu, šlapala pravidelně, skoro rozvážně, a vnímala okolí. Údolí, které se táhne podél břehů potoka, se ne nadarmo jmenuje Tiché údolí. Po stranách silnice leží zplanělé louky, které nikdo nesklízí, jenom na podzim se na nich pase. Travnatá plocha se o něco dál nenápadně vkliňuje do lesa a skupinkami nízkých břízek vstupuje do luk. Bylo tam úžasné ticho, jen potok bublal a ptáci zpívali, nezaléhal sem řev traktorů ani cirkulárek, ani auta tady skoro nejezdila. Asfaltová silnice končí hned za Jitřenkou a kamenitá cesta, která vede dál, obchází Andělskou horu a do další asfaltky ústí až u Trudoměřic, je značená jako neudržovaná polní cesta.

Anna vnímala chladné předpolední srpnového dne, poslouchala bzukot hmyzu i vzdálené volání holuba doupňáka. Prožívala jeden z těch okamžiků, kdy člověk skoro magicky splývá s náladou krajiny a pociťuje, jak je mu dobře na světě. Letmo odehnala myšlenku, která ji chtěla vyrušit z pokojného prožívání chvíle. Znovu ji totiž napadlo, jak to ředitel Káňa asi zařídil, že Tiché údolí bylo nejdřív prohlášeno za perspektivní rekreační oblast, a sotva tam vyasfaltovali silnici a Archoprojekt postavil svou podnikovou chatu, další stavby už se v okolí nepovolovaly. Nezabývala se tím, jen si řekla, že to je dobře, že ve Smiříně by se i bez téhle asfaltky a bez Jitřenky obešli.

Kousek za stoupáním, kde poprvé seskočila a tlačila kolo, zastavila a šla se napít. Asi sto kroků od silnice pod starou lípou vyvěral v louce silný pramen. Voda byla trochu nakyslá a traviny podél potůčku, který odtamtud vedl, byly pokryté rezavým kalem.

Kdysi se v okolí věřilo, že voda z této studánky má zázračnou schopnost uzdravovat všechny neduhy, zejména však nemoci zraku. Pořádala se tam procesí s muzikou a korouhvemi a na lípě visel obrázek Panny Marie, kterak namáčí ve studánce šátek a potírá jím oči slepého chlapečka. Anna si ten obrázek ještě pamatovala z dětství. Panna Maria měla světlemodré šaty a na hlavě růžový šáteček s krajkou.

Přiklekla k vodě, hřbetem dlaně smetla z hladiny narezlou usazeninu, odehnala vodoměrky a napila se tak, jak to dělávala, když byla malá; ústy se dotkla vody, jako by ji políbila, a sála.

Voda chutnala železem. Ještě si namočila dlaně a rychle si jimi přetřela oči. Věděla, že je to nesmysl. Věděla, že je to jenom pověra. Kromě toho zdědila po obou rodičích dobrý zrak. Ale přece jenom, co kdyby? Co kdyby na tom bylo trošičku pravdy a ta voda dělala skutečně očím dobře. Usmála se své pověrčivosti a spokojeně se vrátila ke kolu, které odložila do strouhy u silnice.

Na Jitřenku přijela ve tři čtvrtě na dvanáct. Věděla to určitě, protože se podívala na hodinky a ujistila se tak, že bude těsně po dvanácté doma. Když jí Bóďa potvrdil příjem doporučeného dopisu, zastavila se ještě u Bouzkové v kuchyni. Marie zrovna přelévala květákovou polévku do mísy, aby ji odnesla na terasu na stůl. V pánvi se jí smažily řízky a v hrnci se vařily oloupané brambory. Na nějaké vybavování neměla čas. Vždycky když byl na Jitřence ředitel Káňa, dávala si záležet, aby její vaření dopadlo na jedničku. Ty řízky také nebyly ledajaké obalované vídeňské řízky, ale měly kapsičku vyplněnou plátkem šunky a sýra. Anna Marii jenom předala pohlednice od dětí a noviny a rychle se s ní rozloučila. Ještě než znovu nasedla na kolo, zahlédla Bouzka, jak něco kutí u bazénu na skákacím prkně. Nezajímalo ji to, nevšimla si tedy, co dělal, a nemohla to vyšetřovateli upřesnit. Mohla jenom říct, že ho viděla, jak klečí u prkna.

„Snad tam utahoval nějaký šroub,“ dohadovala se nejistě, „já to opravdu nevím, neprohlížela jsem si ho, pospíchala jsem. Ráno jsem nepočítala s tím, že pojedu na Jitřenku, zdrželo mě to a věděla jsem, že mě doma děti už čekají a že Karel přijde za chvíli.“

Cesta zpátky ubíhala rychle. Uvedla bicykl do pohybu a pak jela díky přitažlivosti zemské; chvílemi musela dokonce brzdit, protože měla obavy, že by nezvládla ostřejší zatáčky, chvílemi přišlápla. Rychlá jízda ji rozjařovala. To, co předtím zdlouhavě a namáhavě dobývala, se jí teď poddávalo samo. Průrvou v mracích na okamžik zasvítilo slunce a náhle se udělalo prudké polední horko. Už minula lípu se zázračnou studánkou, už prolétla po svahu, který k ní vedl, když tu najednou zaslechla podivný svist, jako by někde daleko za ní prudce nalétávalo tryskové letadlo. Pak něco buchlo, silně a hromobitě, a vzápětí ji jakási síla, která se přivalila zpoza jejích zad, srazila z kola, mrštila jí do příkopu a pak na louku. Tam ještě kus jela v trávě po břiše a zůstala ležet.

Zvedla se, připadala si jako opilá, v hlavě jí trochu hučelo. Podívala se na ruce, měla zelené dlaně, také kalhoty na kolenou měla plné rozdrcených stébel, a jak se pomalu zvedala, zkoušela hýbat krkem a všemi údy. Zjistila, že se jí nic nestalo (až na drobné oděrky na dlaních a také na bradě, ale toho si všimla až doma před zrcadlem). Zvedla kolo, mělo uhnutá řídítka, ale když je silou narovnala, bylo schopné provozu. Podívala se na hodinky, ukazovaly dvanáct hodin a pět minut. Kousíček šla, než se vzpamatovala z úleku, hlava ji stále divně brněla, ale pak přece jenom nasedla a za chvilku byla doma.

Obě holky si hrály na dvorku.

„Ahoj, mami,“ vrhly se k ní, „kdes byla tak dlouho?“

„Počkejte, já uložím kolo a hned vám ohřeju oběd. Tatínek ještě není doma?“

„Tatínek byl doma a šel zase do práce,“ řekla Evička.

„A ohřál nám oběd sám, když se tě nemohl dočkat,“ doplnila menší Karolínka.

Nerozuměla tomu. Na jejích hodinkách nebylo ještě čtvrt na jednu. Přiložila je k uchu. Tikaly. Tedy šly. Ale jejich kuchyňské hodiny vedle kamen ukazovaly už půl třetí. Srovnávala údaje těch dvojích hodin, hlava ji stále trochu pobolívala, až ji napadlo, že možná po pádu z kola ztratila vědomí a dvě a čtvrt hodiny ležela na louce. Třeba se moje hodinky úderem o zem zasekly, řekla si, a pak, když jsem se začala pohybovat, se znovu rozešly.

Podívala se do zrcadla. Byla bledá a trochu rozcuchaná. V té chvíli si všimla odřené kůže na bradě. Na okamžik měla dojem, že se jí udělalo nevolno od žaludku, ale nebyla si tím jistá, podezírala se, že si to namlouvá. Ale ruce se jí roztřásly doopravdy. Musela si sednout a najednou se jí z očí začaly hrnout slzy.

„Maminko, co se ti stalo?“ Obě děvčátka se polekala a začala ji hladit.

„Nic,“ řekla a přitiskla je k sobě, „počkejte, za chvíli to bude dobré.“

Před třetí se sebrala, umyla se a učesala, vzala obě děti, zašla na poštu a pokoušela se zavolat na Jitřenku. Telefon byl hluchý, neměl žádný tón, jenom dálka ve sluchátku slabounce bzučela. Vlastně ani nevěděla, proč chce na Jitřenku zavolat. Kdyby byl někdo na druhé straně zvedl sluchátko, asi by jenom nesmyslně koktala, ale nikdo ho nezvedl, marně protáčela linku, přístroj zůstával stále němý, slyšela v něm jen stejnoměrné šumění.

Šla tedy i s dětmi za Karlem. Vyprávěla mu svou příhodu. Karel ji zachmuřeně poslouchal a pak usoudil, že výbuch, který slyšela, byl zřejmě sonický třesk letadla. Nevěděla, co to je. Vysvětlil jí, že je to náraz vzduchové vlny, která se utrhne od křídla, když stroj překonává hranici rychlosti zvuku a proniká takzvanou zvukovou bariérou. Nerozuměla tomu příliš a také tomu příliš nevěřila.

„A co by potom byla ta síla, která mě shodila z kola?“

„To byla setrvačnost, moje milá,“ zasmál se Karel, „slyšela jsi sonický třesk, lekla ses, nějak se ti v tom fofru zakvedlala řídítka, vletěla jsi do škarpy a setrvačnost tě hodila na louku.“

„Já nevím,“ zavrtěla hlavou, „ale mě předtím napadlo, jestli tam někde v Tichém údolí nehavarovalo letadlo. Jestli ta rána, kterou ty považuješ za třesk, nebyl výbuch při dopadu.“

„Prosím tě,“ podíval se na ni zvysoka pohledem mužského, který se vyzná, „teď bude za chvíli půl čtvrté, stalo se to kolem dvanácté, to si nedovedeš představit šrumec, jaký by tady byl, kdyby někde blízko spadlo letadlo.“

A tím to pro něho skončilo. Políbil ji a poslal ji i s dětmi pryč, že musí ještě do večera vymontovat olejovou vanu na traktoru.

Anna se loudala s dětmi k domovu, ale rozhovor s Karlem ji zdaleka neuklidnil.

[ 2 ]

Druhý člověk, který podával svědectví o události v Tichém údolí, byl Václav Pěnička, ošetřovatel telat. Ve Smiříně nebyla policejní stanice. S drobnými stížnostmi a žalobami se tedy občané obraceli na Václava Pěničku, který podle svého uvážení buď věc vyřešil sám – to tehdy, když ji považoval za málo důležitou, takže se obešla bez protokolu –, nebo posílal stěžovatele do Radotína, do jehož péče Smiřín patřil. Václav takhle pomáhal rád, z té činnosti čerpal navíc něco pro své sebevědomí.

Anna Fejfarová v pátek ráno doručovala poštu jako jindy, ale stále se nemohla v myšlenkách odpoutat od svého včerejšího zážitku. Ráno se probudila předčasně a v tichu rušeném jenom kokrháním kohoutů se snažila znovu si celou příhodu vybavit. Jak namáhala paměť, vzpomněla si, že v tom zlomku vteřiny, kdy padala z kola a letěla kupředu, zahlédla nějaké světlo, záblesk nebo oheň. Ale mohly to být také sluneční paprsky, které pronikly škvírou mezi mraky. Začínáš fantazírovat, děvče, řekla si a pokoušela se znovu usnout. Nepodařilo se jí to však, převalovala se v posteli, dokud nezazvonil budík.

Když při roznášce zahlédla Vaška Pěničku, jak volným krokem kráčí od teletníku k domovu, zmocnil se jí osvobozující pocit. Václav je přece úřední osoba, která bude muset něco udělat, kdyby se opravdu, nedejbože, v Tichém údolí něco stalo. Rozběhla se za ním, chytila ho za rukáv a začala mu vyprávět příběh svého včerejšího pádu.

Naslouchal jí pozorně, ale potom se trochu udiveně zeptal:

„A proč mi to vlastně vykládáš? To říkáš jen tak, nebo to myslíš jako oznámení?“

„Víš, mě napadlo, že to všechno není samosebou a že bys to měl nějak prošetřit.“

Najednou si připadala hloupě, jako poplašená ženská, která dělá paniku.

„Když ale Karel říkal, že to byl letecký třesk,“ pronesl Václav pomalu a nedůvěřivě, nebo snad nerozhodně, si ji prohlížel.

„Třeba máš pravdu,“ hlesla a zase měla pocit, že možná přehání. „No, já jsem ti to teda pověděla a teď zas půjdu roznášet poštu, promiň, myslela jsem jenom, že by to někdo měl vědět.“

Otočila se a šla s dopisy.

Václav Pěnička se za ní díval a z toho, co mu sdělila, žádnou radost neměl. Já mám kupu starostí, holka, myslel si, a ty na mě přijdeš s nápadem, že v našem rajonu došlo k letecké katastrofě. Kdyby spadlo letadlo, tak by se už příslušné orgány staraly. Letadlo, to není jen tak, o každém letadle se přece ví, kudy letí a kam letí.

Po té úvaze pomalu pokračoval k domovu. Měl skutečně starosti, ale neměl jich kupu, jak si namlouval; měl jen jednu velikou starost a tou byla jeho žena. Václav na svou Boženu žárlil. Už celých patnáct let jejich manželství jí nedůvěřoval. I když k tomu zřejmě neměl důvod. Teď se však domníval, že ho má. Poslední dva tři měsíce pozoroval, že se kolem Boženy podezřele otáčí zootechnik Somr. Dřív nic, a teď je najednou samé Boženko sem, Boženko tam. A předevčírem ráno Vašek zahlédl, jak Somr nestydatě plácl v kravíně Boženu dlaní přes zadek. Ohnala se sice po něm koštětem, ale zasmála se – no hrozně – tak pudově a smyslně, jako když zařehtá hřebná kobyla. Václavovi ještě teď zní její smích v uších, ještě teď slyší tu vyzývavost a je mu, jako by mu někdo přejížděl pilou přes srdce. Jde domů a mimoděk svírá pěsti. Jestli zjistí, že mu Božka se Somrem zahnula, dá jí co proto. Kdyby alespoň na tom Somrovi něco bylo. Ale nic na něm není. Jenom takovou smyslnou hubu má, takový chlípný spodní ret.

Lidé jsou divní. V divadle se horlivě dojímají nad žárlivostí, kterou prožívá benátský Maur, chápou ji, dokonce o ní vedou oduševnělé rozhovory. Setkají-li se však v životě s podobným peklem žárlivosti, jsou ochotni je přijímat nanejvýš jako frašku jenom proto, že to peklo řádí v prsou ošetřovatele telat. Jako by krmička krav Božena byla méně žena než dóžecí dcera Desdemona. Václav to zná. Jednou se na tancovačce opil a vyvolal tam scénu, protože se mu nelíbilo, že Božka tancuje moc tělo na tělo s jedním chlapíkem z Ústí. Odtrhl je od sebe a vysvětlil tomu frajírkovi, že slušní lidé tak netančí. Byla z toho jen ostuda a spousta posměchu. Aby se mu nesmáli, naučil se svou žárlivost tajit. Tají ji a trpí dvojnásob.

Možná že by všechno bylo jinak, kdyby ho byl táta nezpanikařil. Starý Pěnička, který měl zamlada v kraji pověst holkaře, si před svatbou vzal syna stranou a řekl mu: „Nádhernou holku sis, Václave, našel, jen co je pravda. Božka je jako lusk. Ale rozmysli si tu ženitbu, hochu. Ta holka má páru, já to znám, tak jen aby tě nepřeválcovala.“ Václav si to nerozmyslel, Božku si vzal, ale na tatínkova slova nikdy nezapomněl. Třetí dítě chtěl vlastně jenom proto, aby si pojistil její věrnost. Čtvrté už rázně odmítla, neboť tušila, co se skrývá za jeho otcovskými tužbami.

A teď je tady Somr. Měl poměr s Mráčkovou, alespoň se to říkalo, tomu by člověk rozuměl, ten její je invalida, nemůže pořádně na nohy, je potřebná, mohla by Somrovi stačit. Nemá se proč motat kolem Božky. Stejně ale za všechno může ona. Kdyby ho neprovokovala, nedovolil by si. Co by si neplácnul, když se ona tak směje...

Václav došel domů, zjistil, že děti vstaly, najedly se a šly k rybníku, ukrojil si krajíc chleba, namazal ho máslem, vzal si k tomu kus sýra, nalil si sklenici piva a uvažuje, že Božena by se měla nejpozději za půl hodiny vrátit. Stavil se u ní v kravíně, ženské už měly skoro hotovo, víc než půlhodinku jim to trvat nemůže. Jeho zdržela cestou Andulka Fejfarová. Somr se tam zase motal, jako by zootechnik neměl nikde jinde nic jiného na práci než jenom v kravíně. Teď ale asi opravdu žárlím zbytečně, napadne ho, teď to přece nemůžou nikde provést, ani v přípravně krmiv, ani v kanceláři, leda by zalezli dozadu do seníku, ale tam také může každou chvíli někdo přijít, to by si netroufli...

Ta myšlenka ho natolik uklidnila, že byl na chvíli schopen vážně přemýšlet nad tím, co mu sdělila Anna. Bude to všechno jenom ženská hloupost, uvažoval, spadla z kola, břinkla se do brady a viděla hvězdičky. Kdyby i nakrásně v Tichém údolí spadlo letadlo, tak by tady už dávno byl Pepík Bouzek a hlásil by to; ten by si dal pozor, aby takovou věc neoznámil, správcovat na Jitřence, to je zrovna zlatý korejtko, takového si každý hledí, a zvláště Pepa Bouzek. Nebo by poslal Bóďu, ten by jako správný panský kočí profrčel Smiřínem, párkrát by zatroubil, tradá, tradá, aby poplašil báby a slepice... To je vážně nesmysl, letadlo...

Václav najednou přestal žvýkat. A co když to letadlo spadlo přímo na Jitřenku? Musela by to být strašlivá náhoda, ale stává se to, četl o tom jednou v novinách, že někde v Itálii nebo v Kalifornii spadlo letadlo zrovna na nějakou rekreační vilu, vybuchlo a v té vile nezůstal živáček. Představí si Jitřenku v plamenech, vidí, jak z její nakloněné střechy čouhá zabodnutý ocas aeroplánu a kolem řádí oheň, a čelisti se mu samovolně pohnou a dál drtí chléb a sýr.

Blbost, řekne si, blbost, taková věc se u nás nemůže stát, Andula mě dočista zbulíkovala, Bouzkovi bych nějaký menší malér docela přál, aby mu trochu poklesl hřebínek, ale tohle je zkrátka volovina, to je nemožné.

Václav Pěnička už delší dobu sleduje Josefa Bouzka. Zpovzdálí, ale o to ostražitěji pozoruje jeho počínání a příliš se mu ten Pražák nelíbí. Zdá se mu, že se usadil tady v kraji jen proto, aby rejžoval. Bouzek býval osobním řidičem ředitele Káni, ale jakmile byla Jitřenka postavena, pověsil volant na hřebík a šel sem správcovat. Že to místo dostal, to prý zařídila Marie, s kterou se tenkrát oženil a která byla Káňovou sekretářkou. Prý nejen sekretářkou, říkají zlé jazyky, prý se stačí podívat na staršího Bouzkovic kluka, aby člověk pochopil, o koho se ve skutečnosti Káňa postaral. Ale tomu Václav nevěří. Ten starší kluk přece vypadá, jako by Pepíku Bouzkovi z oka vypadl. Z Káni nemá ani chlup. A potom – Marie je pořádná ženská. Ta by takovou věc nikdy neudělala. To není žádný sentinel, který by chlapa jen tak převálcoval.

To všechno bylo asi trochu jinak, uvažuje Václav Pěnička, Bouzek si moc dobře umí věci zařídit, je práskaný. Káňa byl možná rád, že se ho zbavil a posadil ho sem na Jitřenku. Bouzek tu správcuje a přitom si za podnikové peníze zorganizoval přidružené hospodářství, které sype do jeho kapsy. Zřídil zahradu a skleník, aby měl vlastní čerstvou zeleninu pro rekreanty, ale že na polovině zahrady pěstuje statici, kterou prodává před dušičkami do kytic a věnců, o tom už se nemluví. A s čím ještě kšeftuje, toho se Vašek ani neodvažuje dohadovat. Marii jednou v řeči uklouzlo, že jen za cibule lilií, které rozprodali zahrádkářům, utržili několik tisíc. A ty také Bouzek pěstuje proto, aby zaměstnanci Archoprojektu měli denně na stole pěknou kytičku. A pak jsou tu včely, z nichž má také slušný příjem, několika lidem ve vsi zprostředkoval nákup ojetého auta, páni architekti se asi nechtěli obtěžovat hledáním kupce a Bouzek to zařídil za ně; kolik na tom trhnul provize, to si člověk těžko představí.

Václav měl několikrát tisíc chutí upozornit na Bouzkovo hospodaření, ale vždycky se zarazil. Nikdy neměl dost důkazů a taková věc, jako že jsou Bouzkovi i s dětmi živi v kuchyni Jitřenky z poloviny zadarmo, to se nepočítá, to se u podobných řemesel bere jako samozřejmý deputát...

Božena se skutečně vrátila za necelou půlhodinku. Měla dobrou náladu, byla osprchovaná, voněla mýdlem.

Jakmile ji Václav uviděl, celý se zevnitř rozjasnil.

„Copak tam zase dělal Somr?“ zeptal se, protože měl tu otázku připravenou, ale teď zněla docela jinak než předtím, když ji vymýšlel.

„Co by,“ odpověděla ležérně, „přece ho znáš, je to Somr, ten se umí postarat, aby sám nemusel máknout.“

Sklonila se k lednici, aby si také nalila pivo z láhve. Přitom se jí odklopilo zapínání na prsou. Díval se jí za výstřih s potěšením, že ty nádherné věci, které tam má, patří jemu. Uvědomil si, co už tisíckrát věděl, že Božena je krásná žena, že se mu až bolestně líbí. Byl rozhodnutý vydat ze sebe všechno, jen aby ji neztratil. „Božka,“ zašeptal, „Boženko, co říkáš, abychom šli na chvíli vedle...“

„Prosím tě, budu utahaná, chtěla jsem vyprat, děti už nemají co na sebe.“

Udělal na ni psí oči.

Zasmála se: „Nezdá se ti, že jsme nenormální? Já jsem se vyptávala ženských a nikdo to nedělá tak často jako my.“

„A vadí ti to snad?“ zeptal se, když zamykal dveře na dvůr, aby je náhodou děti nepřekvapily.

Bylo už po jedné hodině, když ho napadlo, že by přece jenom měl na Jitřenku zajet a pozeptat se, jestli se v okolí něco nestalo. Aby měl pokoj on i Anna.

Ještě cestou si myslel, že podniká něco dočista zbytečného, když mu za jízdy zhasl motor. Bylo to kus před kopcem, který se táhl k zázračné studánce, zhruba v týchž místech, kde Anna spadla z kola. Zacouval pár kroků ke stromu. Sesedl, ohmatal kontakty, poklepal prstem na karburátor, našlápl a stroj okamžitě chytil. Nasedl, zařadil rychlost, rozjel se a na témž místě co předtím stroj opět ztichl. Když se totéž opakovalo popáté, znejistěl a nabyl dojmu, že to není jen tak samosebou. Nechal motocykl opřený o strom a šel pěšky na místo, kde motor vypovídal službu. Několik kroků před ním pocítil zvláštní odpor. Jako by mu nějaká odpudivá síla zabraňovala v cestě. Nevypadalo to ani jako tlak větru vanoucího proti člověku, ani jako nic jiného, co by znal. Nějaký magnetismus mu prostě zabraňoval v chůzi, nepřestával působit a setrvale Václava vytlačoval zpět.

Václav byl tím úkazem naprosto zmatený. Několikrát se snažil pochodovat po silnici směrem k Jitřence, ale neznámá síla byla vždycky silnější než on; dovolila mu dojít jen k určitému bodu a pak ho vytlačila zpátky. Nejhorší na tom bylo, že na silnici ani v okolí se nedalo zpozorovat nic zvláštního. Louky se normálně zelenaly, slunce normálně svítilo a mraky po obloze si normálně pluly, dokonce i Bublavka vedle silnice bublala jako jindy, jenom jeho ta nepřátelská síla naprosto nenormálně zadržovala. Rozhodl se tvrdě na ni zaútočit. Našlápl motocykl, otočil se a vrátil se kus ke Smiřínu. Potom rozjel stroj na plný plyn. Tachometr ukazoval přes stovku, ale dopadlo to stejně. Nejdřív se zastavil motor a pak ho neznámá síla vytlačila. Měl dojem, že tou rychlostí nevyzískal ani metr.

Sedl si do příkopu a přemýšlel. V hlavě se mu míhala slova jako „odpor“, „síla“, „magnetismus“, ale ty pojmy se spolu v jeho mozku nikterak nesvázaly. Na omluvu lze dodat, že ve škole nepatřila fyzika k nejsilnějším Václavovým předmětům. Pozoroval chvílemi silnici, chvílemi louku a tu ho napadlo, že by na tu sílu mohl vyzrát a obejít ji.

Nevyzrál však. Došel až k lesu, místy se pokoušel prorazit, ale nikde se mu to nepodařilo. Bylo to všude. I na druhé straně silnice. Dokonce i nad Bublavkou to bylo, chtěl se brodit proti proudu, ani tam však neuspěl.

Při pokusu obejít neviditelnou bariéru se ho začal zmocňovat pocit úzkosti. Už se ani nenamáhal, aby chodil do maximálního bodu přístupnosti, jenom se přesvědčil, že odpudivost prostoru před ním trvá, a pak hned vykročil z pole působení odporu a kráčel podél hradby.

Když se vrátil na silnici, byl vážný. Určitě se to táhne napříč celým údolím, uvažoval, jde to nejméně od lesa přes silnici a přes potok a zase na druhou stranu k lesu a bůhvíkam až dál.

„Zatraceně,“ odplivl si a promluvil nahlas, „tohle není normální, tohle by tady nemělo být.“

V té chvíli mu došlo, že Anna možná má pravdu, že v Tichém údolí se udála nějaká katastrofa, a měl neblahé tušení, že by to mohlo být něco mnohem neobvyklejšího a vážnějšího, než je havárie letadla.

A toho tušení se nezbavil, ani když zastavoval před policejní stanicí v Radotíně.

Do služební místnosti vpadl se slovy: „Hned všeho nechte a pojeďte se mnou do Tichého údolí. Tam se něco stalo, já nevím co, ale asi něco hrozného.“

Nadstrážmistr Kovář, strážmistr Heller a rotný Kratinožka k němu překvapeně otočili tváře. A kupodivu všem třem v téže chvíli bleskla hlavou stejná myšlenka, že Václava Pěničku ještě nikdy neviděli takhle rozrušeného.

Table of Contents

[ ČÁST I. ] Incident na kótě 291

[ 1 ]

[ 2 ]