VOR V ZÁKONĚ

Ruská mafie

Mark Galeotti

Copyright © Mark Galeotti, 2018

Originally published by Yale University Press

Translation © Manfred Strnad, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7617-978-3

PŘEDMLUVA

V roce 1988 jsem pobýval v Moskvě. Bylo to v závěrečné fázi existence Sovětského svazu, kdy se už zchátralý režim odebíral do zapomnění. Nikdo však v té době ještě přesně nevěděl, kdy nastane jeho definitivní konec. Byl jsem tam kvůli své doktorandské práci na téma „Dopady sovětské války v Afghánistánu“. Setkával jsem se s ruskými veterány toho brutálního konfliktu. Pokud to šlo, zpovídal jsem je po jejich návratu domů – a co nejdříve to šlo. Potom ještě jednou za rok, abych se dozvěděl, jak se začlenili do běžného civilního života. Hodně se jich vrátilo v šoku, byli obhroublí, suroví. Taky měli vztek. Buď z nich tryskaly děsivé historky a příběhy o strašných chybách, které se tam staly, anebo byli prostě jen „naježení“. Někteří z nich působili dojmem ochromené uzavřenosti. Rok nato udělali to, co za takových okolností dělává většina lidí: přizpůsobili se, vypořádali se s tím. Noční můry je přepadaly méně často, vzpomínky postupně ztrácely barvitost. Pracovali, našli si přítelkyně, šetřili na auto, dovolenou nebo na byt. Mezi nimi se však vyskytli i takoví, kteří nemohli, nebo nechtěli jít dál. Z některých těch mladých, válkou zničených mužů se stali adrenalinoví narkomani nebo se u nich alespoň projevila nesnášenlivost vůči konvencím a omezením běžného života.

Vadim se například stal poldou. Ne jen tak ledajakým, ale členem speciálních jednotek OMON – obávaných „černých baretů“, vycvičených k potlačování masových demonstrací. Tyhle jednotky zřídil režim v závěrečném pokusu udržet Sovětský svaz pohromadě. Saša se stal hasičem, což bylo povolání nejbližší jeho životnímu stylu za války, ve které sloužil jako voják speciálních jednotek letectva – „vrtulníkové kavalerie“. Měli za úkol čekat, až zazní poplach, a pak se nahrnout do jednoho z těch velkých bitevníků Mi-24, vojáci je překřtili na „hrbáče“, ze kterých se ježily kulomety a rakety. Jejich úkolem bylo zastavit postup povstalců nebo častěji – osvobodit sovětské vojáky přepadené ze zálohy. Kamarádství na hasičské stanici, náhlé poplachy, intenzivní pocit ze život ohrožující, a přesto smysluplné akce, to všechno pomáhalo spolu s nadosobním smyslem života snášet šedivou sovětskou realitu. Tohle všechno Sašovi připomínalo staré dobré časy v Afghánistánu.

A pak tady byl Voloďa, známý jako „Čajník“. Důvody pro tuhle přezdívku jsem se nikdy nedozvěděl (ačkoli se s tímhle termínem občas setkáváme ve vězeňské hantýrce a znamená „šikanista“). Šlachovitý, silný a nevrlý – měl nepopsatelně ostré a nebezpečné způsoby. Než ho potkat, raději byste přešli na druhý chodník. Ve válce byl střelcem. Jediná věc, která ho zajímala a dokázala nadchnout, byla jeho „snajprovka“ Dragunov. Do uvolněné pohody ho dokázalo dostat jedině, když jste se s ním bavili o jeho zbrani a střeleckém umění. Ostatní afganci Voloďu tolerovali, ale v jeho přítomnosti se nikdo moc dobře necítil. Dokonce o něm ani nechtěli mluvit. Vždycky měl dost peněz. I v době, kdy se většina jen nuzně protloukala životem. Často bydleli u rodičů nebo stíhali několik zaměstnání najednou. Později jsem se dozvěděl, že se Voloďa stal „torpédem“, což bylo v ruských kriminálních kruzích označení pro nájemné vrahy. Když se rozpadly hodnoty a struktura sovětského stylu života, povstal z ruin organizovaný zločin, který už nebyl poplatný komunistickým bossům a milionářům černého trhu. Jak bobtnal, postupně vytvářel novou generaci „rekrutů“ – včetně zklamaných a zničených veteránů poslední sovětské války. Z některých se stali bodyguardi, z některých pašeráci drog. Taky se živili jako „lamači kostí“ a někteří – jako třeba Voloďa se svou milovanou puškou – skončili jako zabijáci.

Nikdy jsem se nedozvěděl, co se s Voloďou stalo dál. Jen výjimečně jsme byli v častějším kontaktu. Možná skončil jako oběť války gangů devadesátých let, která se odehrávala za střelby z projíždějících aut, výbuchů bomb v nich nastražených a v rámci nočních soubojů na nože. Celá tahle dekáda dala vzniknout monumentálním památníkům, do kterých s kmotrovskou pompou pohřbívali padlé gangstery. Patřily k tomu černé limuzíny, jejichž řady se táhly podél cest vyzdobených karafiáty, a taky hrobky s obrovskými náhrobními kameny v idealizované podobě zemřelých. Tyhle hrobky stály ohromné jmění (největší z nich až 250 000 dolarů – v době, kdy průměrná mzda v Rusku byla kolem jednoho dolaru na den) a byly strašně nevkusné. Tyhle památníky odkazovaly na kriminální kořisti zemřelých: mercedes, luxusní oblečení, těžké zlaté řetězy. Jsem zvědavý, jestli jednoho dne, až zajdu na Vvěděnský hřbitov na jihovýchodě města, oblíbený mezi moskevskými gangstery, nenarazím na Voloďův hrob. Možná leží na Vagankovském hřbitově na západě Moskvy a jeho náhrobek bude určitě zobrazovat jeho oblíbenou „snajprovku“.

Nicméně to bylo zásluhou Volodi a těch, kteří ho měli rádi, že jsem se stal jedním z prvních západních badatelů, který poukázal na vzestup a souvislosti ruského organizovaného zločinu, tedy něčeho, co bylo dosud až na čestné výjimky (většinou díky vědcům – emigrantům1) ignorováno. Lidé rádi přehánějí. Slepota devadesátých let k organizovanému zločinu v Rusku se však možná nevyhnutelně změnila v nadměrnou paniku. Uspokojení Západu z vítězství ve studené válce brzy vystřídal děs: sovětské tanky pro Evropu nikdy neznamenaly skutečné nebezpečí, ale postsovětští gangsteři se najednou zdáli jako mnohem reálnější hrozba. Ještě než jsme to zjistili, policie v UK předpověděla, že ruské zločinecké bandy by mohly mít do roku 2000 v bohatých předměstích Surrey k dispozici arzenál střelných zbraní. Odborníci hovořili o globálním „pax mafiosa“. Podle nich si svět rozdělily zločinecké gangy. Samozřejmě se nic takového nestalo a ruské gangy neprodávaly nukleární zbraně teroristům, neskoupily země třetího světa, nepřevzaly vládu nad Kremlem a neuskutečnily žádné z tak bizarních ambicí, které se jim připisovaly.

Devadesátá léta byla pro ruské gangstery zlatými časy. Od té doby a za vlády Putina se gangsterství přesunulo z ulic a přeměnilo v kleptokracii („zlodějvládu“) ve státě. Skončily války zločineckých band a ekonomika se usadila. Navzdory aktuálním sankcím uvaleným po krymské válce zdobí Moskvu v současnosti kavárny Starbucks a další ikony globalizace stejně jako jakákoli jiná evropská města. Ruští studenti pokračují v tažení na zahraniční univerzity, v Londýně otevírají své firmy ruské společnosti a ti bohatí Rusové, kteří se nevyskytují na sankčním seznamu, se drží kolem ramen se svými globálními protějšky na Světovém ekonomickém fóru v Davosu, na bienále v Benátkách nebo na lyžařských svazích Aspenu. V letech následujících po setkání s Voloďou jsem studoval ruské podsvětí doma i v cizině jako vědec, vládní poradce (včetně pracovní stáže na britském ministerstvu zahraničí) a také jako byznys konzultant a občas i jako policejní zdroj. Viděl jsem jeho vzestup a také jeho, když ne přímo pád, tak určitě změnu. Politické elity si ho ochočily svým způsobem mnohem drsněji než bývalí kriminální bossové. Nicméně mám pořád před očima obraz zjizveného střelce – ať už jako oběti, nebo pachatele –, symbol nové vlny ruského zločinu, jako metaforu společnosti, která se vrhla do víru téměř bezbřehé korupce, násilí a kriminality.

PODĚKOVÁNÍ

Tahle kniha vznikala téměř tři desetiletí. Za tu dobu proto do jisté míry nahromadila dluhy, závazky a povinnosti jako ubohý drogový dealer, kterému nepřeje štěstí. První pracovní verzi části rukopisu jsem dokončil v Praze v roce 2013. Mé poděkování patří Jiřímu Pehemu a pražskému centru New York University za jejich pohostinnost a podporu a také „Provost´s Global Research Initiative“, které můj pobyt umožnily. Další část, také významnou, jsem vytvořil v Moskvě díky laskavosti Centra pro globální záležitosti téže univerzity, které mi umožnilo vyjednat semestrální pobyt – mimo kancelář, abych byl blíž centru dění. Práci jsem dokončil opět v Praze, kde v současnosti působím v Ústavu mezinárodních vztahů.

Část práce z roku 2013 byla původně zadána Mezinárodním institutem strategických studií v rámci projektu, který se nikdy neuskutečnil, ale přesto bych celé této organizaci rád poděkoval. Jmenovitě pak Nicholasi Redmanovi. Děkuji jim za milé pozvání a ochotu, díky níž jsem mohl pro svou práci čerpat poznatky. Také bych rád poznamenal, že části této knihy čerpají z článků, které jsem během let uveřejňoval v Jane´s Intelligence Review a v Rádiu Svobodná Evropa. Také jim děkuji za svolení čerpat z těchto zdrojů.

Mé skromné díky patří i těm afgancům, kteří mě jako první upozornili na nově vznikající okolnosti, a všem dalším Rusům, na obou stranách zákona, kteří mi ve výzkumu pomohli. Jejich přínos byl nedocenitelný, i když je ze zřejmých důvodů nemohu veřejně jmenovat. Měl bych upozornit, že v mnoha případech používám v rozhovorech se zločinci jen jejich křestní jména nebo přezdívky. Také další podrobnosti se mohou lišit od reality. V některých případech je to z důvodu ochrany jejich identity, v jiných zase kvůli mé vlastní ochraně, abych nebyl žalován (anebo hůř) osobami, jejichž pochybení ještě nebyla soudem dokázána.

Rovněž děkuji těm anonymním zdrojům v bezpečnostních složkách a organizacích vymáhání práva na Západě, se kterými jsem konzultoval téma ruských gangsterů a jejich činů. Dovolte mi obrátit pozornost k těm, kterým mohu poděkovat jmenovitě. Činím tak s úlevou. Jde o lidi, kteří mi během let přispěli k vytvoření této knihy záměrně a někteří třeba i nevědomky. Jsou to: Anna Arutunyanová, Kelly Barksbyová, Sergej Čelokin, Martha Coeová, Antonio De Bonis, Jim Finckenauer, Tom Firestone, Stephen Frank, Jordan Gans-Morse, Jakov Gilinskij, Misha Glenny, Alexander Gurov, Kelly Hignettová, Valerij Karyšev, Petr Pojman, Joe Serio, Louise Shelleyová, Světlana Stephensonová, Federico Varese, Vadim Volkov, Brian Whitmore, Katherine Wilkinsová a Phil Williams. Podle mého názoru sehráli v „rekognoskaci terénu“ zvlášť významnou roli Varese a Volkov.

Při mém výzkumu se mi dostalo neocenitelné podpory v Centru pro globální záležitosti od Andrew Bowena, který v práci pokračuje. Gabriela Andresonová zaměřila své pečlivé editorské oko na rukopis, kterému obrousila mnoho hrubých hran. Klára Ovčáčková z pražského Ústavu mezinárodních vztahů se ukázala jako nepostradatelná v sestavení bibliografie a Francis Scarr mi pomohl dotáhnout a upravit některé kapitoly. Mé poděkování směřuje také do Yale University Press, jmenovitě přísluší Heather Callumové za její nadšení pro tuto knihu a trpělivost, kterou dokázala ocenit mé pokroky v práci. Marice Lysandrouové patří dík za její podnětné připomínky a názory. Jonathan Rate se projevil jako prvotřídní editor – vnímavý a neobyčejně pečlivý. Uznání také patří oběma anonymním recenzentům rukopisu, kteří mi poskytli užitečné připomínky. Ty pomohly upravit několik nedokonalostí pracovní verze.

Nejsrdečnější poděkování směřuje ke každému, a v neposlední řadě k Penny – mému psu –, kdo trpěli tím, že jsem jim, zahloubaný do práce, nevěnoval patřičnou pozornost. Děkuji jim také za to, že mi mou posedlost oplatili stejnou mincí, a umožnili mi tak uvědomit si, že existuje i jiný svět než vyřizování účtů zbraněmi, schůzky zločinců a jejich dohody.

Mark Galeotti Praha, 2017

POZNÁMKA K TRANSLITERACI

Jedním ze záměrů této knihy je vyjádřit myšlenky srozumitelně pro co nejširší čtenářskou obec. V hlavním textu používám zjednodušenou formu transliterace ruských výrazů – bez měkkých znaků, „-yi“ a podobných koncovek a používám „yo“ místo ë. Výjimku tvoří případy, kdy je slovo nebo jméno všeobecně známé v určité podobě – například Gorbachev, raději než Gorbachyov, což by se mohlo zdát divné (česky používáme tvar: Gorbačov, pozn. překl.). Nicméně v odkazech se vyskytuje úplná transliterace, aby to ulehčilo práci badatelům a ti mohli co nejsnadněji vyhledat příslušné zdroje. Na druhou stranu jsem ponechal ruské plurály, které často končí na „-i“ nebo „-y“, abych se vyhnul směšování anglických a ruských jmen a výrazů (český překlad co nejvíce zachovává fonetický přepis z azbuky do latinky – například: výraz v anglickém originále napsaný jako avtoritet přepisujeme jako avtoritět, anglický přepis chestnyaga přepisujeme do češtiny jako čestňaga apod., pozn. překl.).

ÚVOD

Vlk může ztratit svou kůži, ale nikdy svou náturu.

Ruské přísloví

V roce 1974 vyvrhlo moře na nábřeží ve Strelně v jihozápadní části Leningradu (jak se tehdy Petrohrad nazýval) nahé tělo. Nebyl na ně hezký pohled. To tělo předtím několik týdnů putovalo Finským zálivem. I když zrovna neobsahovalo bakterie z pevniny a zničujícími účinky na ně nepůsobil hmyz, zapracovali na něm obyvatelé moře, kteří si ho škodolibě dopřávaly ke „svačince“. Pochutnávali si zejména na očích, rtech a končetinách. Stále na něm byla patrná řada hlubokých ran nožem do břicha, což vcelku jasně ukazovalo na příčinu smrti toho muže. Bylo těžké ho identifikovat bez možnosti získat otisky prstů. Neměl na sobě žádné šaty, obličej nafouklý a otřískaný od skal a částečně sežraný mořskými živočichy. V tomto případě nebylo možné uplatnit běžné metody identifikace. Jednu z možností mohl skýtat chrup, ale událost se stala ještě před vypuknutím opravdové počítačové éry a převážnou část jeho zubů stejně představovaly levné kovové náhrady, které ukazovaly, v jakých poměrech prožil ten muž svůj život. V té době se nikdo podobný nepohřešoval. Nepocházel ani z oblasti Leningradu.

Přesto se ho podařilo identifikovat během dvou dnů. Důvod: jeho tělo bylo hojně vyzdobené tetováním.

V tetování se objevilo znamení vor, tedy ruského slova pro „zloděje“. V obecnějším smyslu šlo ale o člověka ze sovětského podsvětí. Říkalo se mu vorovskoj mir, tedy „svět zlodějů“, který se zformoval v gulazích. Většina tetování byla na těle muže ještě pořád patrná. Povolali experta na taková tetování. Bývalý vězeňský dozorce si s ním za hodinu poradil. Jelen ve skoku na jeho hrudi? Symbolizoval pobyt v jednom ze severních pracovních táborů. Byly proslulé svým krutým režimem a přežít tam v chlapském světě profesionálních kriminálníků už něco znamenalo. Nůž omotaný řetězy na jeho pravém předloktí? Ten člověk spáchal násilný čin, když byl za mřížemi, ale nešlo o vraždu. Kříže na jeho třech kloubech? Tři samostatné pobyty ve vězení. O identitě toho muže zřejmě nejvíc vypověděla ošklivá kotva na jeho paži, ke které byl později „domalován“ ostnatý drát: šlo o námořního veterána, kterého poslali do vězení za zločin spáchaný ve službě. Po identifikaci tetování se poměrně rychle podařilo zjistit, že šlo o „Matveje Lodochnika“ neboli „Matveje Lodníka“ – bývalého praporčíka námořnictva, který před nějakými dvaceti lety téměř ubil jednoho odvedence, když se zjistilo, že pod rukou prodával proviant. Z námořnictva byl propuštěn a na čtyři roky ho poslali do pracovního tábora. Tam ho pohltil svět podsvětí a dostal další dva tresty – včetně pobytu v jednom táboře na severu, který proslul tuhým režimem. Nakonec se stal pevnou součástí podsvětí ve Vologdě, která leží asi 550 kilometrů východně od Strelny.

Policie nikdy nezjistila, co dělal Matvej v Leningradu a proč zemřel. Po pravdě řečeno, nejspíš jim to bylo jedno. Avšak rychlost, s jakou ho identifikovali, svědčí nejen o specifickém vizuálním jazyku sovětského podsvětí, ale také o jeho univerzálnosti. Jeho tetování ukazovalo na příslušnost ke kriminální sféře a bylo také jeho CV.1

Všechny kriminální subkultury mají své vlastní jazyky – vizuální a také používané v hovoru.2 Japonská jakuza vystavuje na odiv komplikovaná tetování draků, hrdinů a chryzantém. Také americké pouliční gangy mají své oblíbené barvy a znaky. Každá z kriminálních „profesí“ používá své specifické termíny, každé prostředí svůj vlastní slang. Je to účelné z praktických důvodů. Rozeznáte „domácí“ od vetřelců a také tím demonstrujete příslušnost ke své skupině. Rusové jsou v tomhle velmi osobití velikou homogenitou svého jazyka – mluveného i vizuálního. Do očí bije nejen jejich soudržnost a složitost kultury podsvětí, ale také odhodlání aktivně zavrhovat mainstreamovou společnost. Pochopení detailů jazyka vorů nám objasňuje hodně z jejich priorit, posedlostí a vášní.

Subkultura vorů pochází z dřívějších carských časů. Výrazně se však přetvořila ve stalinských gulazích ve třicátých až padesátých letech. Nejprve se kriminální živly přizpůsobily nekompromisnímu zavržení, kterého se jim dostávalo od legitimního světa. Tetování představovalo dramatické a jasně viditelné gesto jejich odporu vůči němu. Měli svůj vlastní jazyk, zvyky, své vlastní autority. Byli to tak zvaní vorové v zakoně – „zloději v právu“ anebo také „zloději podle zákona“, přičemž „zákonem“ je míněný jejich vlastní kodex, nikoli ten, který uznává většinová společnost. Každý nový vor – zloděj – byl schvalován několika stávajícími vory a obřadně „korunován“ tetováním. Statusu vora mohl dosáhnout jen opakovaně odsouzený vězeň.

V průběhu let se kodex vorů měnil. Nové generace přilákala příležitost spolupráce s cynickým a brutálním státem. Vorové ztratili dominantní pozici a převzali podřízenou roli. Sloužili bossům černého trhu a šéfům komunistické partaje, ale v šedivých šedesátých a sedmdesátých letech se úplně nevytratili. Znovu se vynořili v době, kdy se sovětský systém začal rozpadat a směřoval k nevyhnutelnému konci. Opět se přetvořili podle aktuální situace. V postsovětském Rusku se smísili s novými elitami. Tetování zmizela nebo je zakryly bílé nažehlené košile. Objevil se nový druh chamtivého gangsterského byznysmena – avtoritět (autorita). V devadesátých letech všechno nahrávalo rychlým příležitostem a noví vorové se jich chopili oběma rukama. Státní majetek byl zprivatizován a byznysmeni donuceni platit za svou ochranu, kterou možná ani nepotřebovali. Po pádu železné opony vyrazili ruští zločinci do světa. Vorové se stali součástí způsobu života, který reflektoval změny v Rusku v průběhu 20. století.

V tomto procesu se organizovaný zločin – který jsem jinde definoval jako „setrvalý podnik, oddělený od tradičních a zákonných sociálních struktur, v jehož rámci společně pohromadě pracuje množství osob organizovaných v systému vlastní hierarchie, aby získali moc a profit pro své osobní zájmy prostřednictvím nelegálních aktivit“3 – stal opravdu efektivní až v Rusku, které se samo o sobě také začalo lépe organizovat. Po obnovení centrální autority v osobě Vladimira Putina se po roce 2000 vorové znovu adaptovali na nové podmínky, když se smířili se svým menším významem, přijali nižší „společenský status“, a pokud to bylo nutné, začali se státem dokonce spolupracovat. Postupně se z ruského organizovaného zločinu stal mezinárodní problém a strašák, globální značka a diskutabilní koncept. Někteří v něm spatřují neformální vliv Kremlu s tím, že se Rusko bezstarostně změnilo v „mafiánský stát“. Pro jiné představují nástupci vorů jen nevyzrálý soubor otravných, ale nijak pozoruhodných gangsterů.

Když sledujeme jejich interpretaci podle západních médií, jsme v pokušení vidět je jako v každém ohledu globální hrozbu, nejbrutálnější gaunery, nejmazanější hackery a nejvychytralejší zabijáky. Ironií je, že téměř všechny tyto pohledy jsou z určitého úhlu pohledu pravdivé, i když jsou často zavádějící nebo uváděné z mylných důvodů.

Základní otázka však zůstává: proč v době, kdy se zločin ve zvýšené míře propojuje v mezinárodním a kosmopolitním měřítku, máme věnovat speciální pozornost jedné etnokulturní frakci globálního podsvětí?

Hrozba ruského organizovaného zločinu vzbuzuje respekt a obavy. Doma podkopává úsilí kontrolovat a diverzifikovat ruskou ekonomiku. Je brzdou v úsilí zavést v Rusku lepší způsob vládnutí. Pronikl do finančních a politických struktur země a také pošpiňuje „národní značku“ v zahraničí (ruští gangsteři a zkorumpovaní byznysmeni patří ke všudypřítomným stereotypům). Je to také globální hrozba. Ruský nebo euroasijský organizovaný zločin – ať ho definujeme jakkoli – funguje globálně, agresivně a podnikavě po celém světě jako jedna z nejdynamičtějších sil uvnitř nového a měnícího se podsvětí. Ozbrojení povstalci a gangsteři, kšeftaři s drogami a lidmi poskytují veškeré kriminální služby od praní špinavých peněz po hackování. Kvůli tomu všemu jde nejen o příznak, ale i o příčinu selhání ruské vlády a politických elit ustanovit a posílit vládu práva, zatímco značná část světa je ochotná, často se skutečným potěšením, vyprat zločincům peníze a prodávat jim drahé luxusní apartmány.

Tahle kniha je o ruském organizovaném zločinu, nebo ještě přesněji o organizovaných zločincích a zejména o výjimečné a brutální kriminální kultuře vorů. Tahle zločinecká subkultura se pravidelně proměňovala, když se měnily časy a příležitosti. Zkušenosti z pracovních táborů vyzbrojily potetované gaunery natolik, že z moderních vězení nemají žádný strach. Mají všechno a adaptovali se. Současní ruští zločinci se často dokonce vyhýbají výrazu vor a ignorují většinu struktur a omezení, které vyplývaly z příslušnosti k této zločinecké subkultuře. Už se neseparují od mainstreamu, vyhýbají se tetování, kterými dávali otevřeně najevo své začlenění do vorovského miru (a proto by Matvej dnes těžko hledal své místo). Domnívat se však, že vorové úplně vymizeli nebo že ruský organizovaný zločin už není tak typicky výrazný jako dřív, by byla vážná chyba. Noví kmotři si mohou říkat avtoritěty, jejich obchodní portfolia se rozprostírají od v zásadě zákonných až po zcela kriminální, angažují se v politice a jsou vídáni na charitativních akcích, ale přesto jsou dědici úsilí, směřování a bezohlednosti vorů – lidí, o kterých i mafiánští bossové v New Yorku řekli: „My Italové vás zabijeme. Rusové jsou však úplně šílení – zabijí celou vaši rodinu.“4

Tato kniha obsahuje tři hlavní myšlenky. První říká, že ruští gangsteři jsou jedineční, nebo alespoň byli. Vyskytovali se v různých dobách. Přežili časy velkých politických, společenských a hospodářských změn – od carských dob přes stalinskou smršť modernizace až po rozpad SSSR, což na ně kladlo specifické nároky a přinášelo jim určité zvláštní příležitosti. Z jednoho úhlu pohledu je zločinec jako zločinec všude na světě. Ti ruští se pravděpodobně stávají součástí rostoucí jednoty globálního podsvětí, ale kultura, struktura a aktivity ruských zločinců byly dlouho osobité – přinejmenším vztahem k běžné společnosti.

Podle druhé ústřední myšlenky jsou zločinci temným zrcadlem ruské společnosti. Navzdory tomu, že se vždycky prezentovali mimo hlavní proud, byli a stále jsou jeho stínem – definovaným jeho zvyklostmi, způsoby a konkrétní dobou. Zkoumání evoluce ruského podsvětí také vypovídá o ruské historii a kultuře a svůj význam má zejména dnes, kdy jsou hranice mezi zločinem, byznysem a politikou velmi často nezřetelné.

Konečně – ruští zločinci byli nejen formováni změnami v Rusku, sami je také spoluvytvářeli. Věřím, že část významu této knihy spočívá v tom, že poukazuje na mýty o zločinecké dominanci nového Ruska a současně upozorňuje na cesty, kterým podsvětí ovlivňuje „nadsvětí“. Někdejší potetované odsouzence nahrazuje nová sorta globálně myslících kriminálních byznysmenů. Svědčí to o „domácí přípravě“ zločinců nebo kriminalizaci ruské ekonomiky a společnosti? Je to „mafiánský stát“? A co vlastně tento termín skutečně znamená?

Vedou Rusko zločinci? Ne, samozřejmě že ne. Setkal jsem s mnoha odhodlanými a oddanými ruskými policejními důstojníky a soudci, kteří svou energii věnují jejich potírání. Nicméně mnozí byznysmeni a politici stejně používají řadu metod, které se více podobají vorovskému miru než zákonným praktikám. Stát si do svých válek najímá hackery a ozbrojené gangstery a na ulicích slýcháte písně vorů i jejich slang. Dokonce prezident Putin ho čas od času používá, aby – znalý poměrů – upevnil svůj kredit mezi lidmi. Nejzávažnější otázka, kterou tahle kniha končí, se možná netýká ani tak toho, nakolik si dnešní ruský stát ochočil zločince, ale spíše toho, jak moc ovlivnily hodnoty a praktiky vorů podobu současného Ruska.

Table of Contents

ÚVOD