SUCHO

Neal Shusterman & Jarrod Shusterman

DRY

Text copyright © 2018 by Neal Shusterman and Jarrod Shusterman

Jacket illustration copyright © 2018 by Jay Shaw

All rights reserved.

Translation © Petr Kotrle, 2019

ISBN 978-80-7617-999-8

Tato kniha je věnována všem,

kteří se snaží odčinit

katastrofální důsledky změny klimatu

PRVNÍ ČÁST

BEZVODÍ

PRVNÍ DEN

SOBOTA 4. ČERVNA

1) Alyssa

Kohoutek v kuchyni vydává velice bizarní zvuky.

Kašle a sípá, jako by dostal záchvat astmatu. Bublá, jako když se někdo topí. Jednou prskne a pak se odmlčí. Náš pes Kingston zvedne uši, ale od dřezu si zachová odstup. Není si jistý, jestli nečekaně znovu neožije, ale takové štěstí bohužel nemáme.

Máma tam jenom stojí a nechápavě drží pod kohoutkem Kingstonovu misku na vodu. Pak otočí páku zpět do polohy „zavřeno“ a řekne: „Alysso, dojdi pro otce.“

Od doby, co táta naši kuchyni poměrně snadno přebudoval, trpí iluzí, že je skvělý instalatér. A taky elektrikář. Proč přeplácet řemeslníky, když si to člověk může udělat sám? prohlásil vždycky. Pak svá slova podpořil činy. Od té doby máme s vodou a elektřinou jenom problémy.

Táta je v garáži. Pracuje na autě se strýcem Bobkem – který u nás od doby, kdy mu zkrachovala mandloňová farma v Modestu, střídavě bydlí. Strýc Bobek se ve skutečnosti jmenuje Herb, ale v některém okamžiku jsme pro něho s bratrem začali používat jména různých rostlin z herbáře: strýc Kopr, strýc Tymián, strýc Šnytlík; a v období, na které bychom podle rodičů měli pokud možno zapomenout, strýc Kanabis. Nakonec se uchytilo jméno Bobek.

„Tati,“ křiknu do garáže, „problém v kuchyni.“

Otec vystrčí hlavu zpod svého Toyota Camry jako nějaká

Baba Jaga. Strýc Bobek se schovává za bouřkovým mrakem výparů z elektronické cigarety.

„Nepočká to?“ zeptá se otec zpod auta.

Ale já cítím, že tentokrát ne. „Vypadá to na větší průšvih,“ řeknu mu. Vysouká se ven a s těžkým povzdechem zamíří do kuchyně.

Máma už tam není. Stojí teď ve dveřích mezi kuchyní a obývákem. Prostě tam stojí a v levé ruce pořád drží prázdnou misku na vodu pro psa. Zamrazí mě, ale v tu chvíli ještě netuším proč.

„Co je tak důležité, že mě musíš vytáhnout –“

„Psst!“ sykne máma. Stává se málokdy, že tátu takhle umlčí. Mně a Garrettovi to klidně dělá pořád, ale mezi sebou se rodiče neumlčují. Tak zní nepsané pravidlo.

Máma se dívá na televizi, kde moderátor zpráv žvaní o „průtokové krizi“. Tak média přezdívají suchu od doby, co lidi unavilo poslouchat slovo „sucho“. Je to podobné, jako když se z „globálního oteplování“ stala „změna klimatu“ a z „války“ se vyklubal „konflikt“. Ale teď si média oblíbila nový termín. V našich trápeních s vodou nastala nová fáze. Říkají tomu „Bezvodí“.

Strýc Bobek se vynoří z oblaku par na dost dlouho, aby stačil položit otázku: „Co se děje?“

„Státy Arizona a Nevada právě vycouvaly z dohody o výpomoci ze svých nádrží,“ oznámí mu máma. „Na všech přehradách zavřely výpusti a řekly, že vodu potřebují pro sebe.“

To znamená, že řeka Colorado už do Kalifornie nedoteče. Strýc Bobek se to snaží pochopit. „Chtějí zastavit celou řeku, jako by to byl vodovodní kohoutek?“

Otec povytáhne obočí. „Právě to udělali.“

Obraz se najednou přepne na živě vysílanou tiskovou konferenci, na níž guvernér promlouvá k houfu napružených reportérů.

„Je to nešťastné, ale ne úplně nečekané,“ prohlašuje guvernér.

„Naši lidé pracují čtyřiadvacet hodin denně na vyjednání nové dohody s různými jinými zprostředkovateli.“

„Co to vlastně znamená?“ zeptá se strýc Bobek. Máma a já na něho sykneme, aby byl zticha.

„Jako preventivní opatření všechny okresní a obecní vodovody v Jižní Kalifornii dočasně přecházejí na nouzový režim zásobování. Především však zdůrazňuji, že je třeba zachovat klid. Chtěl bych osobně všechny ubezpečit, že je to jen dočasná situace a není žádný důvod k obavám.“

Novináři ho začnou zasypávat otázkami, ale on zmizí, aniž by odpověděl na jedinou z nich.

„Tak se zdá, že Kingstonova miska na vodu není jediná, která je suchá,“ prohlásí strýc Bobek. „Tuším, že taky budeme muset začít pít ze záchodu.“

Můj mladší bratr Garrett, který sedí na pohovce a čeká, až znovu začne normální televizní program, se patřičně zašklebí a strýc Bobek se rozesměje.

„Tak jo,“ řekne táta vlažně mámě, „tentokrát aspoň problémy s vodou nepadají na mou hlavu.“

Přejdu do kuchyně a zkusím kohoutek sama – jako by můj dotek mohl mít nějakou magickou moc. Nestane se nic. Ani pár kapek. Náš vodovodní kohoutek vypověděl službu a žádnou resuscitací se nedá oživit. Zaznamenám si čas, jak to dělají na pohotovosti: 4. června, 13:32.

Všichni si budou pamatovat, kde byli, když vyschly kohoutky, bleskne mi hlavou. Jako když zavraždí prezidenta.

V kuchyni za mnou Garrett otevře ledničku a popadne láhev Glacier Freeze Gatorade. Začne z ní hltat, ale já ho při třetím doušku zarazím.

„Vrať to zpátky,“ řeknu mu. „Nech něco na později.“

„Jenže já mám žízeň teď,“ zaprotestuje plačtivě. Je mu deset – o šest míň než mně. Desetiletí mají problém s odkladem okamžitého uspokojení.

V láhvi už stejně skoro nic nezbývá, tak mu ji nechám. Podívám se, co je v ledničce. Několik piv. Tři další láhve Gatorade, galonová nádoba na mléko, ve které je trocha na dně, a zbytky.

Určitě to znáte, jak si člověk ani neuvědomí, jakou má žízeň, dokud se poprvé nenapije. Tak ten pocit se mě najednou zmocní jenom z pohledu na ledničku.

Ještě se mi nestalo, že bych zažila něco, co by se víc podobalo předtuše.

Na ulici teď slyším sousedy. Známe své sousedy – občas se s nimi potkáme. Celé zástupy se jich na ulici vyhrnou ve stejnou chvíli jenom čtvrtého července, nebo když je zemětřesení.

Rodiče, Garretta a mě to vytáhne ven taky. Všichni tam tak divně postáváme, díváme se na sebe a čekáme na nějaké vedení, nebo alespoň potvrzení, že se to doopravdy děje. Jsou tam Jeannette a Stu Leesonovi odnaproti, Maleckiovi se svým miminem a pan Burnside, kterému je, co si pamatuju, věčně sedmdesát. A podle očekávání nikde nevidíme samotářskou rodinu odvedle – McCrackenovy –, kteří se nejspíš ve své předměstské pevnosti zabarikádovali, jakmile tu zprávu slyšeli.

Všichni tam tak nějak stojíme s rukama v kapsách a vyhýbáme se přímému očnímu kontaktu jako moji spolužáci při školním plesu.

„Tak jo,“ promluví konečně táta. „Kdo z vás naštval Arizonu a Nevadu?“

Všichni se tiše zasmějí. Ne proto, že by to bylo zvlášť vtipné, ale trochu to uvolní napětí.

Pan Burnside povytáhne obočí. „Nerad to připomínám, ale neříkal jsem, že si naškudlí pro sebe, co z řeky Colorado zbylo?“ Zavrtí hlavou. „Neměli jsme nikdy dopustit, aby to byl náš jediný zdroj.“

Dřív nikdo moc nevěděl, ani se nestaral, odkud naše voda pochází. Prostě vždycky byla. Jenže když začalo Centrální údolí vysychat a ceny produktů vyletěly vzhůru, lidé si toho všímat začali. Nebo alespoň natolik, aby přijali zákony a odhlasovali návrhy. Většina jich nebyla k ničemu, ale lidé měli pocit, že se něco dělá. Jako třeba „Iniciativa proti plýtvání“, která postavila mimo zákon věci jako házení balónků napuštěných vodou.

„Las Vegas vodu pořád má,“ podotkne někdo.

Náš soused Stu zavrtí hlavou. „Jo – ale právě jsem si zkusil ve Vegas zarezervovat hotel. Milion hotelových pokojů, a volný není ani jediný.“

Pan Burnside se smutně zasměje, jako by si Stuovo neštěstí užíval. „Těch pokojů je ve skutečnosti 124 000. Vypadá to, že stejný nápad dostala spousta lidí.“

„Cha! Dovedete si představit ten provoz na dálnici, jak se tam všichni snaží dostat?“ řekne kysele máma. „V tom bych nechtěla uvíznout!“

A pak si přihodím i já. „Jestli zbývající vodu odklánějí na ‚kritické služby‘, znamená to, že jí pořád trochu zbývá. Někdo by je měl zažalovat, aby aspoň zlomek pustili. Udělat to jako při střídavém vypínání elektřiny. Každá čtvrť by dostala každý den trochu vody.“

Na rodiče ten návrh udělá dojem. Ostatní na mě hledí s výrazem „no není úžasná?“, který mě vytáčí. Rodiče jsou přesvědčení, že ze mě jednou bude právník. Možné to je, ale mám podezření, že jestli se tak stane, bude to jen prostředek k dosažení cíle – i když si zatím nejsem jistá, co by tím cílem mělo být.

Ale to nám teď nepomůže – a třebaže svůj nápad považuji za dobrý, tuším, že mocní mají až příliš mnoho vlastních zájmů, než aby k tomu někdy došlo. A kdo ví, třeba nezbývá dost vody, aby se o ni dalo dělit. Ve skutečnosti nemáme jak to zjistit.

Telefon zahraje melodii, někomu přišla textová zpráva. Jeannette se podívá na mobil. „Bezva, právě se o tom dozvěděli příbuzní z Ohia. Jako bych ke svému stresu potřebovala ještě ten jejich.“

Otec zavtipkuje. „Odpověz jim: pošlete vodu.“

„To zvládneme,“ řekne chlácholivě máma. Pracuje jako klinická psycholožka, takže chlácholení je pro ni druhá přirozenost. Garrett, který zatím celou dobu mlčel, zvedne ke rtům láhev Gatorade… a všichni na krátký okamžik zmlknou. Bezděčně. Skoro jako by dostali psychickou škytavku, když se dívají, jak bratr hltá žízeň hasící, karibsky modrou tekutinu. Nakonec ticho přeruší pan Burnside.

„Budeme v kontaktu,“ řekne a otočí se k odchodu. Je to jeho obvyklé rčení, kterým zakončuje jakoukoli konverzaci. Značí to rozchod tohoto malého volného spolku. Všichni se rozloučí a zamíří zpět do svých domovů… ale nejedny oči na odchodu zalétnou ke Garrettově prázdné láhvi Gatorade.

„Jede se do Costca!“ oznámí později odpoledne, kolem páté, strýc Bobek. „Chce někdo se mnou?“

„Mohl bych dostat hot dog?“ zeptá se Garrett. Ví, že i když strýc Bobek odpoví ne, stejně ho dostane. Strýc Bobek je měkkota.

„Hot dogy jsou to poslední, co nás trápí,“ řeknu mu. A on se o tom nedohaduje. Ví, proč jedeme – není hloupý. Ale taky ví, že dostane hot dog. Nastoupíme do kabiny Bobkova pickupu s náhonem na všechna čtyři kola, která je posazená výš, než by mělo být člověku jeho věku dovoleno.

„Máma říkala, že pár lahví vody máme v garáži,“ ozve se Garrett.

„Budeme potřebovat víc než pár,“ připomenu. Zkusím to rychle propočítat v hlavě. Taky jsem si těch lahví všimla. Devět půllitrovek. Je nás pět. To nevydrží ani den.

Když zahneme za roh z našeho bloku na hlavní ulici, strýc Bobek řekne: „Může trvat plus minus den, než vodu zase pustí. Pár přepravek nám nejspíš bude stačit.“

„A Gatorade!“ prohlásí Garrett. „Hlavně nezapomeň na Gatorade! Je plná elektrolytů.“ Alespoň to tedy tvrdí reklamy, i když Garrett stejně neví, co je to elektrolyt.

„Podívejte se na to z té lepší stránky,“ prohlásí strýc Bobek.

„Na několik dní vám pravděpodobně zruší školu.“ Taková kalifornská verze sněhových prázdnin.

Počítala jsem, kolik dní mi zbývá do konce třeťáku na střední. Už jenom dva týdny. Jenže jak znám naši školu, nejspíš najdou způsob, jak každý ztracený den přilepit na konec roku a letní prázdniny nám oddálit.

Zabočíme na parkoviště u Costca a prakticky ve stejném okamžiku spatříme dav. Vypadá to, že celá naše čtvrť dostala stejný nápad. Neděláme nic, jenom pomalu kroužíme a hledáme volné místo. Nakonec strýc Bobek vytáhne klubovou kartičku z Costca a podá mi ji.

„Vy dva běžte napřed. Potkáme se uvnitř, až najdu místo na zaparkování.“

Není mi jasné, jak se bez kartičky dostane dovnitř, ale strýc Bobek si dovede poradit v každé situaci. Garrett a já vyskočíme z auta a přidáme se k hordě lidí, která se valí do vchodu. Uvnitř to připomíná nejhorší Černý pátek, jaký si člověk umí představit – jenže dnes lidi nejdou po televizích a videohrách. Vozíky ve frontách u pokladen přetékají konzervovanými potravinami a toaletními potřebami, ale hlavně vodou. Tím základním pro život.

Něco jako by nebylo úplně v pořádku. Nejsem si jistá, co to je, ale visí to ve vzduchu jako nějaký pach. Projevuje se to v netrpělivosti lidí ve frontě. V tom, jak lidi používají vozíky – skoro jako beranidla, aby si prorazili cestu davem. Všude kolem nás je patrné určité prapůvodní nepřátelství, schované pod maskou předměstské zdvořilosti. Ale i ta maska se povážlivě tenčí.

„Ten vozík má poruchu,“ oznámí Garrett. Má pravdu. Jedno kolečko je ohnuté, takže člověk musí vozík naklonit na zbývající tři, aby jel. Ohlédnu se ke vchodu. Když jsem brala tenhle, zbývalo jich tam jenom pár. Teď už budou pryč všechny.

„To zvládnem,“ řeknu mu.

Proklestíme si s Garrettem cestu do levého zadního rohu obchodu, kde jsou palety s vodou. Cestou zachytáváme útržky rozhovorů.

„Federální agentura pro mimořádné události nezvládá ani ten hurikán Noah,“ říká jedna žena druhé. „Jak by mohla pomoct taky nám?“

„My za to přece nemůžeme! Osmdesát procent vody spotřebovává zemědělství!“

„Kdyby stát vynakládal víc peněz na hledání nových zdrojů vody, místo aby nám dával pokuty za napouštění bazénů, tak bychom se do takové situace nedostali,“ prohlásí jedna z žen.

Garrett se ke mně otočí. „Kamarád Jason má v pokoji obrovské akvárium a žádnou pokutu nedostal.“

„To je něco jiného,“ vysvětlím mu. „Ryby se berou jako domácí mazlíčci.“

„Ale pořád je to voda.“

„Tak se jí běž napít,“ umlčím ho. Nemám čas na to, abych se zabývala problémy jiných lidí. Máme dost vlastních starostí. Ale vypadá to, že jsem jediná, koho to trápí, protože Garrett vyrazil na lov vzorků zdarma.

Vozík pořád zahýbá doleva, když ho před sebou tlačím, takže se musím silně opírat o pravou stranu, aby se ohnuté kolečko nechovalo jako kormidlo.

Už když se blížím k zadní části obchodu, vidím, že je tam husto úplně nejvíc, a když vjedu do poslední uličky, kde by měly být palety s vodou, pochopím, že jsem přišla pozdě. Palety jsou prázdné.

Zpětně mi dojde, že jsme sem měli vyrazit hned, když přestala téct voda z kohoutků. Jenže když se přihodí něco drastického, chvíli to trvá. Nedá se říct, že by člověk odmítal realitu, není to ani tak docela šok, spíš něco jako duševní stav beztíže. Člověk se tak dlouho snaží vypořádat se s problémem v hlavě, že si uvědomí, co je třeba udělat, až když už je okno, kdy se něco udělat dalo, nadobro zavřené. Myslím na všechny ty lidi v Savannah, když hurikán Noah nečekaně změnil směr a začal se řítit na ně, místo aby se vrátil nad moře, jak se od něj čekalo. Jak dlouho na tu zprávu civěli, než si sbalili věci a evakuovali se? Můžu vám říct, jak dlouho to trvalo. Tři a půl hodiny.

Za mnou se dál tlačí lidé, kteří nevidí, že palety s vodou jsou prázdné. Nakonec někoho ze zaměstnanců napadne vyvěsit ven ceduli VODA NENÍ, ale než to udělá, zákazníci se budou dál hrnout dovnitř, tlačit se dozadu a vytvářet dav jako v kotli na koncertě.

Něco mi řekne, abych to vzala boční uličkou, k regálům s limonádami v plechovkách, které už taky začínají mizet. Ale já tady nejsem kvůli limonádám. Když se rozhlédnu po vyrovnaných nápojích, všimnu si jednoho balení vody, které tam možná někdo nechal včera, když to ještě nebyla tak vzácná komodita. Sáhnu po něm, jenže v posledním okamžiku mi je vyfoukne hubená žena s orlím nosem. Položí si ho na vršek vozíku naplněného konzervovaným zbožím, jako by to byla nějaká koruna.

„Promiň, ale my jsme tady byly první,“ řekne. A pak postoupí dopředu její dcera – holka, kterou znám z fotbalu – Hali Hartlingová. Je až nechutně populární a myslí si, že umí hrát fotbal mnohem líp, než jí to ve skutečnosti jde. Polovina holek ve škole chce být jako ona a druhá polovina ji nenávidí, protože ví, že se tomu nikdy ani zdaleka nepřiblíží. Já to prostě beru, že je. Nestojí mi za tu energii, abych jí projevovala něco víc než lhostejnost.

Sice to vždycky vypadá, že Hali má sebevědomí na rozdávání, ale v tuhle chvíli se mi ani nedokáže podívat do očí – protože ví, stejně jako její matka, že já jsem u té vody byla první. Když její máma zamíří s vozíkem pryč, Hali se ke mně nakloní. „Promiň, Morrowová,“ řekne, jako by to myslela doopravdy. Oslovuje mě příjmením, jak to na fotbale děláme.

„Minulý týden jsem se s tebou při tréninku taky podělila o vodu, ne?“ připomenu jí. „Třeba bys mi to mohla oplatit a pár lahví mi nechat.“

Ohlédne se za matkou, která už se vzdaluje uličkou, pak se otočí zpátky ke mně a pokrčí rameny. „Promiň, ale tady ji po lahvích neprodávají. Jenom po celých baleních.“ Pak trochu zčervená v obličeji a raději se otočí k odchodu, než bude úplně rudá.

Rozhlédnu se kolem sebe. Davy stále houstnou a zboží mizí z regálů alarmujícím tempem. Už jsou pryč dokonce i limonády. Já kráva! Měla jsem nějaké vzít. Rychle se vrátím k prázdnému vozíku, než mi ho někdo vezme. Strýc Bobek se zatím neobjevil a Garrett do sebe nejspíš někde cpe něco tučného. Gatorade, kterou si vyžádal, je už taky všechna pryč.

Konečně zahlédnu Garretta. Je v jedné uličce s mraženým zbožím a celou tvář má umazanou od omáčky z pizzy. Utře si ústa do trička, i když ví, že ho za to sjedu. Ale nestojí mi to za to – protože něco zahlédnu. Za mraženou zeleninou a zmrzlinami je box plný ledu. Jsou ho tam obrovské pytle. Nechápu, jak můžou být lidé tak omezení, že je to nenapadlo. Anebo možná napadlo, ale nechtěli si přiznat, že by mohli být až tak zoufalí. Otevřu dveře boxu a pro jeden pytel sáhnu.

„Co to děláš? Potřebujeme vodu, ne led.“

„Led je voda, Einsteine,“ připomenu mu. Jeden pytel chytím a zjistím, že je mnohem těžší, než jsem čekala.

„Pomoz mi!“ Spolu s Garrettem nakládáme do vozíku jeden pytel za druhým, až je jejich hromada tak vysoká, že se na ní žádný další neudrží. V tu chvíli už si toho všimli další lidé, mrazicí box oblehli a začínají ho vyprazdňovat.

Vozík je teď strašně těžký a skoro se nedá tlačit – obzvlášť s pokaženým kolečkem. Pak, když bojujeme s vozíkem a zaseknuté kolečko drhne o betonovou podlahu, k nám zezadu přijde muž v obleku. Usměje se.

„To je pořádný náklad,“ řekne. „Vypadá to, že trocha pomoci by se vám hodila.“

Ani nepočká na odpověď, chopí se madla vozíku a začne s ním zápasit mnohem úspěšněji, než jsme to předtím dělali my.

„Je to tady dnes blázinec,“ prohlásí bodře. „Vsadím se, že všude je blázinec.“

„Díky za pomoc,“ řeknu mu.

„Rádo se stalo. Všichni si musíme pomáhat.“

Znovu se usměje a já mu úsměv oplatím. Je příjemné vědět, že těžké časy dokážou v lidech probudit to nejlepší.

Kousek po kousku, krátkými, ale vytrvalými poskoky, se nám podaří dopravit vozík do přední části obchodu a zařadit se do jedné z dlouhých front u pokladen.

„Myslím, že to dnes budu mít místo cvičení,“ zasměje se muž.

Podívám se na náš vozík a usoudím, že jeden dobrý skutek si žádá druhý. „Nechcete si vzít jeden pytel pro sebe?“ nabídnu mu.

Jeho úsměv nijak nezakolísá. „Já mám ještě lepší nápad,“ odvětí. „Co kdyby sis vzala jeden pytel ledu pro vás a já si nechal zbytek?“

V prvním okamžiku si myslím, že žertuje, ale pak mi dojde, že to myslí smrtelně vážně. „Prosím?“

Vydá ze sebe těžký povzdech. „Máš pravdu, to by vůči vám nebylo spravedlivé. Tak víš co? Co kdybychom to řízli uprostřed. Já půlku, vy půlku.“

Říká to, jako by byl velkorysý. Jako by ten led rozděloval on.

Pořád se usmívá, ale jeho oči mě děsí.

„Já myslím, že moje nabídka je víc než férová,“ pokračuje. Začnu přemýšlet, v jakém oboru asi pracuje, jestli v něm jde o to podvést lidi, ale přesvědčit je, že podváděni nejsou. Na mě to fungovat nebude – jenže on má ruce pevně na madle našeho vozíku a my nemůžeme nijak dokázat, že je náš a ne jeho.

„Nějaký problém?“

Je to strýc Bobek. Dorazil v pravý čas. Chvíli neznámého probodává pohledem a muž madlo vozíku po chvíli pustí.

„Vůbec ne,“ řekne.

„To je dobře,“ odvětí strýc Bobek. „Nerad bych si myslel, že mou neteř a synovce obtěžujete. Za to se lidi můžou dostat do vězení.“

Muž ještě chvíli udržuje se strýcem oční kontakt, než to vzdá. S trpkým výrazem se podívá na led a odkráčí. Nevezme si ani jeden pytel.

Pickup strýce Bobka je zaparkovaný proti předpisům – půlkou na ostrůvku, kde mu padla za oběť řada fíkusů. „Musel jsem tu potvoru přepnout na všechny čtyři,“ prohlásí hrdě – nejspíš to bylo vůbec poprvé, co tuto možnost musel využít. Najednou je auto, které si strýc Bobek pořídil jako projev krize středního věku, spíš požehnání než trapnost.

Naložíme pytle s ledem na korbu pickupu. „Co byste řekli na hot dog,“ nabídne strýc Bobek, aby se pokusil odlehčit náladu.

„Já jsem plný,“ odpoví Garrett, ale já vím, že něco takového je u něho téměř nemožné. Jednoduše nechce zpátky dovnitř. Nikdo z nás tam nechce. Navíc se tu vytvořil menší dav, který nás při nakládání ledu na korbu pozoroval. Snažím se nevšímat si toho, ale vím, že na nás visí desítky očí.

„Co kdybych jela na korbě s tím ledem?“ navrhnu.

„Ne, to bude dobrý,“ odpoví klidně strýc Bobek. „Sedni si do kabiny. Cestou zpátky jsou v silnici dost ošklivé výtluky. Byl bych nerad, aby to tam s tebou moc házelo.“

„Tak jo,“ přisvědčím a naskočím do kabiny pickupu. A i když to nikdo neřekne nahlas, vím, že to, co dělá strýci starosti, nejsou výtluky v silnici.

Přijedeme do naší ulice, ale z nějakého důvodu mi to připadá, jako by to nebyl stejný blok, ve kterém jsem vyrostla. Je to takový ten zvláštní pocit, jako když zabočíte o ulici dřív, a protože všechny domky v satelitu vypadají stejně, připadáte si jako v paralelním vesmíru. Dívám se, jak domky ubíhají za okénkem auta, a snažím se ten pocit setřást.

Sousedé přes ulici, Kiblerovi, obvykle posedávají na zahradních židličkách a „dohlížejí“ na hrající si děti, což ve skutečnosti znamená, že probírají drby nad sklenkou chardonnay a dávají pozor, aby jejich děti něco nepřejelo. Dnes si však děti Kiblerových hrají na ulici babu bez dozoru. A dokonce i pod tím dětským smíchem je záludné ticho, které všechno zdůrazňuje; ale taky je možné, že takové ticho tu bylo vždycky, jenom si ho teď víc všímám. Strýc Bobek zacouvá na příjezdovou cestu a my se hned pustíme do vykládání. Přestože slunce na obloze klesá, je pořád přes třicet stupňů a led už začíná tát. Jestli to všechno chceme dostat dovnitř včas, musíme sebou hodit.

Strýc Bobek popadne z korby pickupu první pytel. „Co kdybyste šli vyklidit mrazák, ať do něho můžeme nějaký led dát,“ navrhne. „Zbytek můžeme nechat rozpustit a vypít dneska.“

„Já mám lepší nápad. Co kdybys vyčistil vanu v přízemí?“ obrátím se na Garretta. „Můžeme to rozpustit tam.“

„Dobrý nápad,“ uzná Bobek, i když Garrettovi se do čištění vany moc nechce. Z garáže vyjde táta s umaštěným hasákem v ruce. Očividně se ještě snažil vyždímat nějakou vodu z trubek. „Takže led?“

„Všechno ostatní došlo,“ řeknu mu, abych to nemusela moc rozvádět.

Táta se poškrábe na hlavě. „Měli jste zajet do Sam’s Clubu,“ prohlásí. „Vzadu v obchodě mívají větší zásoby zboží.“ Táta to sice přejde úsměvem, ale poznám na něm, že je nervózní trochu víc, než na sobě dává znát. Podle mě ví, že ze Sam’s Clubu už nejspíš všechny tekutiny v lahvích zmizely, stejně jako ze všech ostatních obchodů.

Strýc Bobek rychle změní téma. „Já myslel, že se dnes chystáš do kanceláře.“

Táta pokrčí rameny a popadne pytel ledu. „Na podnikání je nejlepší to, že v sobotu nemusíš pracovat, když nechceš.“

Až na to, že táta o sobotách pracuje. Někdy i v neděli. V důsledku toho, jak všechno zdražuje, dnes spousta lidí dělá přesčasy – ale i bez toho nám táta vždycky říkal, že rozjet podnikání vyžaduje, aby se tomu člověk věnoval čtyřiadvacet hodin sedm dní v týdnu. Přesto je na něm vidět, že dnes by raději nosil led, než prodával pojištění.

Vezmu z korby auta další led, ale zjistím, že se teď špatně drží, když začíná tát, i když je v silném plastovém pytli.

„Nepotřebujete pomoct?“ ozve se za mými zády hlas. Vím přesně, kdo to je, ještě než se otočím. Kelton McCracken. Takový ten ne úplně typický zrzavý mimoň od sousedů. Většině podivínů jeho ražení stačí zabíjet na Xboxu zombíky, ale Keltonovi ne. Raději tráví čas tím, že pomocí svého dronu nacvičuje letecký průzkum, paintballovou puškou střílí po zvířatech, nebo se schovává s brýlemi pro noční vidění ve svém stromovém domě a hraje si na Jasona Bourna. Je to, jako by rozumem nepřekonal šestou třídu, a tak mu rodiče prostě kupují čím dál větší hračky. Ale dnes mi neujde, že je něčím jiný. Jistě, za ten poslední rok vyrostl a vypadá dospěleji – ale to není všechno. Jde o držení těla. Krok má houpavý, jako by ho celá tahle vodní krize nějakým zvráceným způsobem vzrušovala. Kelton se usměje, čímž odhalí, že už nemá rovnátka a nechal si zuby narovnat uměle.

„Jasně, Keltone, to se hodí vždycky,“ řekne táta. „Co kdybys pomohl Alysse?“

Zamířím s ledem k němu, ale když mu ho podávám, něco mě popadne a najednou jako bych pytel nedokázala pustit z ruky.

Táta si toho všimne. Je z mého váhání zmatený. „Nech mu ten led, Alysso,“ vyzve mě.

Podívám se dolů na led ve svých rukou, pak znovu na Keltona. A uvědomím si, že jsem pořád skeptická, když jde o to dovolit lidem mi „pomáhat“.

„Nějaký problém?“ zeptá se táta vtíravým, otcovským tónem, který vyžaduje odpověď – ale já ji neposkytnu.

Donutím se podat led Keltonovi: „Hlavně nečekej, že dostaneš pytel za pomoc,“ řeknu mu, čímž si vysloužím otcův přísný pohled – nejspíš se diví, co to do mě vjelo, že jsem tak nepříjemná. Možná mu později řeknu o tom chlápkovi v Costcu. Nebo možná zkusím zapomenout, že se to vůbec stalo.

Pokud jde o Keltona, čekám od něho nějakou namyšlenou odpověď, ale on tam jenom tak stojí a tváří se, jako by ho moje poznámka doopravdy rozhodila. Ovládnu se a donutím se k úsměvu; doufám, že není moc křečovitý. „Promiň,“ řeknu mu. „Díky za pomoc.“

Jdeme dovnitř a uložíme led do vany, ale Kelton mě chytí za rameno, aby mě zastavil.

„Máte utěsněný odtok?“ zeptá se. „To není moc dobrý nápad, dát led do vany a neutěsnit odtok. Stačí maličká škvírka a za pár hodin o všechno přijdete.“

„Myslela jsem, že to udělal strýc,“ odpovím mu, třebaže by to nikoho z nás nenapadlo. Přiznávám to sice nerada, ale je to nejspíš ta nejinteligentnější myšlenka, jakou jsem za celý den slyšela.

„Pro něco si dojdu,“ řekne a rychle odkráčí, aby z garáže přinesl nějakou těsnicí hmotu. Je na něm vidět, jakou má radost, že může uplatnit skautský výcvik v praxi.

Kelton a jeho rodina stranící se kontaktu s okolím jako by vždycky měli plán pro nejhorší variantu jakékoli situace. Táta si občas dělá legraci, že pan McCracken žije dvojí život, ve dne dělá zubaře a v noci se připravuje na konec světa. Jenže poslední dobou se ten žert čím dál víc mění v realitu. Vypadá to, že pan McCracken teď tráví většinu času tím, že pozdě do noci něco svařuje z litiny, jako by se provrtával někam do hloubi své obludné, doširoka otevřené garáže.

Za uplynulých několik měsíců si Keltonova rodina namontovala až přehnaný kamerový systém, vedle domu vybudovala malý skleník a celou střechu obložila nějakými neregistrovanými solárními panely, které nejsou zapojené do sítě. Úplně nejnověji se Kelton – se kterým mám letos společných až příliš mnoho předmětů – pořád chlubí, jak jeho otec osadil jednostranně neprůstřelná okna – zevnitř ven se střílet dá, ale zvenčí do domu kulky neproniknou. Většina naší třídy si sice myslí, že kecá, ale podle mě to může být pravda. U jeho otce bych nevyloučila, že něco takového udělá.

Kromě toho, že reptáme kvůli tomu nočnímu svařování, naše rodiny celkově vycházejí přátelsky, ale vždycky v tom bylo určité napětí, když s nimi rodiče něco řešili. Kdysi jsme trávník mezi našimi domy užívali společně, ale pak pan McCracken postavil plaňkový plot přímo přes máminy výstavní begónie. Ten plot byl hnusně vyšší, než tyto typické, bíle natřené předměstské překážky bývají, ale ne tolik, aby přísně vzato porušoval předpisy a nařízení spolku vlastníků – se kterým jako by McCrackenovi byli neustále ve válce. Jednou se dokonce pokusili přivlastnit si kraj cesty před domem jako soukromé parkoviště a tvrdili, že hranice jejich pozemku zasahuje deset nebo patnáct centimetrů do ulice – ale tu bitvu spolek vyhrál. Od té doby strýc Bobek schválně parkuje svůj pickup před jejich domem, když to jde, jen aby je naštval.

Kelton se po několika minutách vrátí s těsnicí hmotou a hned se pustí do utěsňování odtoku. „Možná pár hodin potrvá, než to zatvrdne, tak dávej pozor, až budeš dovnitř skládat led,“ řekne s podstatně větším nadšením, než si nějaký silikonový tmel zaslouží. Zavládne mezi námi rozpačité ticho, které mi připomene, že jsem vlastně s Keltonem o samotě ještě nikdy nebyla.

Potom mě napadne něco, co není jen konverzační vata, ale je to důležité. „Moment. Nemáte náhodou za domem velkou nádrž na vodu?“

„Na sto padesát litrů,“ pochlubí se Kelton a s přesností šperkaře pokračuje v nanášení tmelu. „Ale ta je v domě. Venkovní je na odpad a je plná kvarterních amoniových sloučenin. Jako takové to smradlavé modré mýdlo na dně mobilních toalet.“

„Jo, chápu, Keltone,“ odpovím, náležitě zhnusená. „O vás se vážně nedá říct, že byste nemysleli dopředu.“ Zdrženlivější vyjádření ještě v tomto století nikdo nepoužil.

„Jak vždycky říká táta: ‚Raději se splést než po smrti litovat.‘“ Pak dodá: „Myslím, že kdyby tvůj táta taky myslel dopředu, byli byste na tom teď líp.“

Table of Contents

PRVNÍ ČÁST BEZVODÍ

PRVNÍ DEN SOBOTA 4. ČERVNA