Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London

Text copyright © Sam Copeland, 2019

The author has asserted his moral rights

Illustrations copyright © Sarah Horne, 2019

All rights reserved

Translation © Petr Kotrle, 2019

ISBN 978-80-7617-975-2

Mému tátovi Stevovi, který mě naučil

jak se smát v těch nejtěžších chvílích

1. KAPITOLA

Tohle je

Karel McGuffin.

Není to doopravdy on. Je to jenom jeho obrázek. SAMOZŘEJMĚ. Jestli jste na to nepřišli, tahle kniha pro vás bude moc těžká, takže byste nejspíš měli radši sáhnout po Opravdu jednoduché knize naprosto primitivních příběhů pro úplné truhlíky.

Karel McGuffin je docela stejný jako vy nebo já. Tedy, není jako já, protože já jsem velký a chlupatý, zatímco Karlík je malý a holý. Takže je docela jako vy. Až na to, že je to kluk, čili jestli to čtou nějaké holky, je jiný, protože má víte co. Takže Karel je jako někteří z vás.

Až na jeden STRAŠNĚ OBROVSKÝ, GIGANTICKÝ rozdíl.

Může se měnit ve zvířata.

Je to tak, že v jednu chvíli je normální kluk a v další je z něho vlk.

Nebo pásovec.

Nebo nebezpečná nudle (což je, jak všichni vědí, skutečné vědecké pojmenování hada).

1. KAPITOLA (ZNOVU)

Tohle je Karel McGuffin.

Není to doopravdy on. Je to jenom jeho obrázek. SAMOZŘEJMĚ.

Karel McGuffin není vůbec jako vy nebo já. Je úplně, totálně jiný. Karel je jedinečný. Karel se totiž umí měnit ve zvířata. Jako jsou třeba nebezpečné nudle.

Ještě tři týdny po devátých narozeninách byl Karlík^1 docela normální kluk. Právě se vrátil z nemocnice, kde byl už poenté navštívit svého bráchu Bouráka. Bourák byl totiž dost nemocný a v nemocnici strávil už celou věčnost. Bylo to opravdu mrzuté, protože Karlík věřil, že by teď bráchu porazil ve FIFA a chtěl to dokázat. Taky jejich doupě na zahradě potřebovalo opravit a Karlík to nemohl udělat sám.

1 I když se jmenuje Karel, všichni mu říkají zdrobněle Karlík, což je docela hloupé, protože co je na Karlíkovi drobného, když je to ve skutečnosti delší slovo než Karel.

P.S. Tomuhle se říká poznámka pod čarou. Píše se na úplně spodní část stránky, která se nazývá zápatí. Zápatí proto, že když ve starém Řecku někdo chytrý vymyslel něco opravdu důležitého, co si potřeboval napsat, aby to nezapomněl, jenže neměl papír, napsal si to zezadu za patu.

Ale úplně jistý si tím nejsem. Moc mi v tom nevěřte. A dnes naštěstí papír máme, takže vystačíme s poznámkou pod čarou.

A někdy Karlík chtěl, aby se mu brácha vrátil, protože neměl s kým hrát na schovávanou. Hrát si na schovku sám se sebou není zrovna velká zábava – Karlík to zkusil.

Jestli jste hodně chytří, možná jste uhodli, že Karlíkův brácha se ve skutečnosti nejmenuje Bourák, ale se zlou byste se potázali,2 kdybyste mu chtěli říct nějak jinak. Karlíkův brácha se ve skutečnosti jmenuje Jindra, ale celý život na něj volali Jouda Jindra, takže by dal ránu do nosu každému, kdo by ho zkusil nazvat pravým jménem. Bylo mu dvanáct, nemocnice měl po krk a pořád dovedl Karlíka ve FIFA porazit levou zadní, ať si Karlík myslel, co chtěl. A možná měl holku, ale dal by vám jednu do nosu, kdybyste řekli, že „Bourák má holku“. Vlastně můžete  mluvit o štěstí, když z jakéhokoli rozhovoru s Karlíkovým bráchou vyjdete bez rány do nosu, ať z toho či onoho důvodu.

2 Dobrý postřeh! Další poznámka pod čarou. Nejspíš se divíte, co znamená „se zlou se potázat“. Je to totiž něco, co mohou říkat pouze rodiče a učitelé: „Se zlou se potážeš, jestli…“ Je to takový zákon. Ale jestli se chcete pobavit, zeptejte se jich, co to znamená, až to příště řeknou. Co přesně to znamená. Nejspíš uvidíte, jak jim z uší stoupá pára, a dostanete se do ještě větších problémů, ale bude to stát za to.

Jakmile se Karlík s rodiči vrátil z návštěvy Bouráka v nemocnici, hned vyběhl nahoru do svého pokoje. Skočil na postel, pod peřinu, a snažil se nemyslet na „velké vyšetřrení“, o kterém mu brácha říkal. Po chvíli si utřel oči a podepřel peřinu tenisovou raketou, aby si z postele udělal stan. Když stan držel a přestal se bortit, rozsvítil Karlík baterku a pustil se do četby svojí oblíbené knížky. Karlíkova oblíbená knížka byla o sopkách. Byly v ní obrázky obrovských výbuchů a oranžovorudé lávy a on si s oblibou představoval, jak klouzáním po svahu sopky uniká jisté smrti, surfuje po lávě a vyhýbá se explozím.

Domem se rozléhalo, jak se jeho rodiče v přízemí hádají, hluboce jako hřmění bouřky. Karlík knížku zavřel. Nedokázal se soustředit.

Venku se setmělo a pouliční lampa před Karlíkovým oknem vrhala na stěnu jeho pokoje zlověstné stíny. Siluety větví až příliš připomínaly dlouhé, sápající se prsty čarodějnice, než aby to Karlíkovi bylo příjemné, a tak vyskočil z postele a závěsy bleskurychle zatáhl.

Tehdy a tam se to stalo poprvé.

Začalo to cukáním v oku. Karlík ucítil, že mu víčko mrká jako šílené, a ztuhl na místě. Nebylo to poprvé, co mu cukalo oko, už se mu to stalo, když byl unavený, ale tohle působilo nějak jinak. Bylo to, jako by ho někdo jednoduše zapojil do zásuvky. Cukání se rozšířilo do druhého oka, takže mu teď mrkala a cukala obě.

Celým tělem mu prostoupil pocit, jako by právě dostal zásah elektrickým proudem, jako by on byl elektřina. Každá část těla PRSKALA a BZUČELA. To prskání a bzučení zesílilo tak, až si připadal, jako by hořel, ale byl to oheň v nekonečné trubici, která se stahuje a vibruje.

Kůže mu připadala zvláštní. Živá. Podíval se na ruku a pořádně se vyděsil, protože uviděl, jak mu z každého kousíčku kůže vyrážejí chlupy.

Zvláštní bylo, že se zároveň zvětšoval pokoj. Ale ne, uvědomil si Karlík, pokoj se nezvětšuje – to on se zmenšuje!

Byl cím dál menší a menší, zatímco pokoj kolem něho se pořád zvětšoval.

A jeho tělo – Karlík se skoro ani neodvážil podívat –, jeho tělo se proměňovalo. Úplně. Rostly mu další nohy (což je přesně tak strašné, jak si to představujete). A nakonec ucítil, jak mu na hlavě vyrážejí nové oči (což bylo možná ještě strašnější než ty nové nohy).

Karlík skoro okamžitě poznal, že se mění v pavouka.

A podle čeho to Karlík poznal?

Shromáždil důkazy.

DŮKAZ 1: Karlík byl teď maličký. Pravda, ani před proměnou nebyl nijak obrovský, ale pod postelí uviděl uschlou meruňku, kterou si tam schovával na horší časy, a teď byl přibližně stejně velký jako ta meruňka. A normální devítiletí chlapci obvykle nemají velikost sušených meruněk.

DŮKAZ 2: Karlík si spočítal nohy a zjistil, že jich má osm, což je pro člověka šest nohou navíc, ale přesně správný počet pro pavouka.

DŮKAZ 3: Celé tělo měl porostlé krátkými hnědými chlupy. Když má někdo tělo porostlé chlupy, ještě to neznamená, že přestal být člověkem – vezměte si například Karlíkova strejdu Petra. Strejda Petr si jednou šel s Karlíkem zaplavat, a když si sundal tričko, měl na zádech tak husté chlupy, že by mu je mohla závidět i gorila.

Všechny děti se zastavily a koukaly s vytřeštěnýma očima a ústy dokořán, jak strejda Petr vstupuje do bazénu a chlupy na zádech se mu třepetají ve větru. Karlík se snažil zapomenout, že se to kdy stalo, ale čím víc se na chlupatá záda strejdy Petra snažil zapomenout, tím víc se mu to drželo v mozku, protože mozky dovedou být takoví prevíti.

DŮKAZ 4: Karlík se mohl podívat skoro úplně za sebe, a přitom se nemusel ani otočit. Zvedl jednu novou, dlouhou, tenkou černou nohu a pečlivě si spočítal oči. Bylo jich osm.

Osm nohou? Osm očí? Veeelice podezřelé.

Karlík se na všechny ty podezřelé důkazy zadíval, poskládal malý + chlupatý + osm tenkých černých nohou + osm očí dohromady a jako odpověď mu vyšel pavouk, neboť je dobře známo, že pavouci jsou chlupatí a mají osm očí a osm nohou. Už méně se ví, že pavouci mají taky osm zadků^3, což je nejenom odporné a komplikované, ale taky to znamená strašné výdaje za toaletní papír.

3 Jestli jste hodně chytří, přišli jste na to, že to ve skutečnosti není pravda. Je to vlastně úplná lež. Pavouci mají jenom jeden zadek, a jsou rádi, že to tak je. Ale kdyby se všem čtenářům této knížky podařilo přesvědčit co nejvíc lidí, že pavouci MAJÍ osm zadků, bylo by to úžasné a svět by se stal lepším místem. Takže jestli máte mladší sourozence, začněte u nich a přesvědčte je, že pavouci mají osm zadků.

Karlík se posadil na podlahu a zamyslel se nad svou tíživou situací. Změnil se v pavouka, ale netušil, jak pavoukem být. Měl velkou praxi v tom, jak být kluk, ale nulovou praxi v tom, jak být pavouk. Chvíli tam seděl jako pavouk, a potom vymyslel plán. Jeho plán měl dva jednoduché kroky. Byly následující:

První krok: PROPADNI PANICE! Druhý krok: Zavolej si na pomoc mámu. Úspěšně uskutečnil první krok svého plánu.

Z větší části to obnášelo mávat ve vzduchu svýma dlouhýma tenkýma nohama. Když Karlík panikařil přiměřeně dlouho, pokusil se provést Krok 2.

Druhý krok se nezdařil. A proč se druhý krok nezdařil? Slyšeli jste někdy pavouka křičet? Ne. Ovšemže jste nic takového neslyšeli. Protože pavouci křičet nemůžou. Pavouci nemůžou huhlat, šeptat, mluvit, kecat, drbat, brebentit nebo jódlovat, a rozhodně nemůžou volat o pomoc.

Po několika sekundách neslyšného křiku a zuřivého mávání nohama si pavouk Karlík sedl na podlahu vedle ochmýřené meruňky a uvědomil si, že druhý krok jeho plánu prostě nevyjde.

Rozhodl se tedy vrátit k prvnímu kroku a zopakovat jej.

Table of Contents

1. KAPITOLA

1. KAPITOLA (ZNOVU)