Jak se dostat do nebe

(ANIŽ DOOPRAVDY ZEMŘEME)

ROBERT KOPECKY

Moudrost muže, který přežil svou smrt

Euromedia

How to Get to Heaven (Without Really Dying): Wisdom from a Near

Death Survivor

Copyright © 2018 Robert Kopecky

Published by Llewellyn Publications

Woodbury, MN 55125 USA

www.llewellyn.com

Any images included within this product are intended for use in this

product only and are not to be extracted for other products, applications

or promotional usage. All artists and photographers must be credited

in the same manner as the English Llewellyn edition.

Translation © Michaela Ponocná, 2019

ISBN 978-80-7617-631-7

Úvod

Jak najít Nebe (snazším způsobem)

Každý chce jít do nebe a zdá se, že někteří z nás – včetně mojí maličkosti – tam možná již zavítali na krátkou návštěvu. Nikdo nemá lepší předpoklady pro tvrzení, že ví, jak vypadá posmrtný život, než ten, kdo má za sebou tzv. prožitek blízkosti smrti neboli NDE (Near Death Experience). Ač to může znít velmi nepravděpodobně (dokonce i mně samotnému), v průběhu patnácti let jsem zažil NDE třikrát. Ve třech velice odlišných obdobích svého života jsem se třikrát ocitl na prahu smrti. S trochou nadsázky by se dalo říct, že jsem měl štěstí.

Očividně jsem to poněkud přehnal, a přestože bych nikdy nikomu nedoporučil absolvovat víc NDE za účelem toho, aby si člověk uvědomil, jak úžasné duchovní pravdy figurují v našem životě a světě, v mém případě to nakonec zafungovalo – hlubokými a záhadnými způsoby. Naneštěstí si to vyžádalo, abych párkrát silně udeřil (většinou hlavou) do dveří vedoucích k jiné, magické realitě. Tyto lekce byly bolestné, ale také – což asi nemusím říkat – nesmírně poučné. Mým cílem je předat vám tato ponaučení snazším, příjemnějším způsobem – tak se prosím řiďte mými návrhy (nikoli mým příkladem), když říkám, že nemusíte skutečně zemřít, abyste se dostali do Nebe. Existují rozhodně mnohem lepší cesty, jak nalézt ono těžko postižitelné království klidu a zázraků přímo tady a teď, a mnohé z nich budeme zkoumat na stránkách této knihy.

I když je můj případ očividně neobvyklý, se svou zkušeností s posmrtným životem rozhodně nejsem sám. Na druhé straně onoho závoje oddělujícího svět živých od světa mrtvých již byly tisícovky, ne-li miliony lidí, kteří přežili a mohli by o tom vyprávět. Klinické studie a průzkum veřejného mínění naznačují, že zhruba 5 až 15 % lidí, kteří zemřou a ,,vrátí se do života“, udává, že zažilo vědomou realitu za hranicemi té, v níž se nacházíme.1, 2, 3

Někteří popisují onen svět jako klasický obrázek Nebe, plný majestátních andělských chórů, okřídlených stvoření a stoupajících světelných bytostí; zatímco v podání jiných to je temné a rozhodně pekelné místo, kde je to samý oheň, síra, démoni s ostrými zuby (a dokonce i s vidlemi); zkrátka všechny ty děsivé, zlověstné věci. Většina těchto velice osobních zážitků se odvíjí někde mezi tím; jsou to prosté a skromné NDE, jež nejsou ani zdaleka tak nápadité jako ony velkolepé verze – více připomínají běžný život, jak ho všichni známe. Ty moje byly (pomineme-li jejich inherentně bizarní okolnosti) spíše ,,normální“. Podobaly se tomuto životu, jen byly jiné. Stejně jako tento život se odehrávaly v potenciálně magickém světě, kde se může stát prakticky cokoli. Věřím, že všechny ty rozličné příběhy prožitku blízkosti smrti, o nichž vyprávějí jednotliví lidé, jsou pravdivé – kde se však berou ty rozdíly mezi nimi (mne nevyjímaje)? Proč se zdá, že posmrtný život je pro různé lidi různě nakonfigurovaný? Odpověď na tyto odlišné prožitky Nebe lze možná nalézt, podíváme-li se na své osobní pozemské zkušenosti – povahu své životní perspektivy (tedy způsobu, jak na život pohlížíme), přítomnost, již do života vnášíme (neboli jak žijeme), a roli, které nám určil náš individuální a kolektivní záměr (důvod, proč jsme tady).

Právě na tato tři témata se zaměříme při naší společné cestě touto knihou.

Kde se nachází Nebe

Své tři ,,téměř smrti“ bych popsal tak, že mě vyslaly do různých působivých stavů bytí a také na zjevně odlišná místa. Šlo spíš o smyslové prožitky tady a teď než o fyzické putování do nějakého konkrétního cíle. Takže ač budu mít na paměti některé z oněch tradičních ideálních představ, budu o Nebi pojednávat spíše z hlediska těchto stavů bytí – zážitků světla, smyslových vjemů a potenciálu (v tomto pozemském životě či v těch následujících) –, než abych ho popisoval jako jediné skutečné místo, kam můžeme nakonec dorazit.

Spousta NDE, jak dosvědčují mnozí z těch, kdo je absolvovali, se sobě velmi podobá a vyznačuje se dobře známými motivy, jako je sledování vlastního mrtvého těla shora, cesta ke světlu na konci tunelu, shledání s příbuznými na zářivě osvětleném poli, zpětné promítání vlastního života či dokonce setkání s Bohem v té oči oné podobě. Mnohé z nich vůbec nepřipomínají klasické představy o Nebi, znázorněné v náboženských ilustracích, zatímco jiné ano. Všechny však mají společné to, že nahlížejí do vysoce personalizovaného království úžasných možností: rozměrných vizí místa Lásky a světla, kde pokračování života s sebou nese příslib radostného uvědomění a kde blaho nenacházíte jen tu a tam, pokud máte štěstí, ale kde představuje normální stav.

Každý z mých tří prožitků blízkosti smrti spadal do jednoho z oněch klasických motivů, a přesto – jak už to u tolika NDE bývá – byl zcela jiný než ostatní, s výjimkou jedné věci: bez ohledu na to, jak moc se lišily jednotlivé okolnosti, nikdy jsem neopustil říši Vědomí. Tím chci říct, že jsem nikdy neměl pocit, že nejsem sám sebou nebo že jsem jakýmkoli způsobem odpojený od prožívání života – jen to nebyl tento život. Vždy jsem byl při vědomí, nicméně jsem ho prožíval značně odlišně od způsobu, jakým ho vnímám na tomto světě. Třeba šlo o zcela jiný svět božského vědomí – neohraničený, bez jakýchkoli omezení; absolutně propojený a opečovávaný, intuitivně empatický a obklopený Láskou. To je nebeský prožitek, který nezávisí na místě či nadpřirozených schopnostech; byl to zkrátka pocit, hluboké vědomí Lásky a neustálého božského spojení, existující v rámci nepopsatelné, rozpínavé povahy Vědomí. Tam bylo nebe, tam vždycky je a věřím, že ho lze vždy spolehlivě nalézt, jestliže víme, jak ho hledat.

Jak si tedy vysvětlit rozdílnost všech těch různých prožitků blízkosti smrti? Jak to, že někteří lidé opravdu ,,jdou do nebe“, zatímco jiní (v jednom případě i já) zažijí něco, co se nebi ani zdaleka nepodobá? Myslím, že odpovědi na tyto otázky máte kolem sebe, kdykoli se rozhlédnete po světě, v němž žijeme – uvidíte, jak všechny skryté mechanismy naší duchovní existence fungují v každičkém okamžiku, často přímo před našima očima, v jakémkoli světě, který obýváme.

Především se mnozí z nás narodí do určitého nebe či pekla přímo tady, v našem životě na této zemi. Můžeme být uvrženi do zoufalé situace plné násilí a beznaděje, nebo se naopak probudit do života, kde již máme k dispozici prakticky každou nebeskou možnost a příležitost, jaké si jen dovedeme představit. Všichni známe někoho, kdo vyrostl v dost pekelných podmínkách, a pak jakýmsi kouzlem vypěstoval zahradu štěstí a naplnění na tom nejméně pravděpodobném políčku; zatímco jiní se narodí na velice úrodné půdě, ale jako by pro ně byla brána té zahrady beznadějně uzavřena – a oni na ni vytrvale buší, aby se dostali zpátky dovnitř. Otázka tedy zní: Kdo nakonec prožívá onen božský stav bytí a co takový člověk udělal, aby se do něj dostal?

Není mým úkolem komukoli popisovat, jak vypadá krajina či architektura Nebe, nebo ve vás vzbudit nějaká očekávání, co možná uvidíte a s čím se setkáte na druhé straně – nebo také ne. To by bylo, jako bych se vám snažil popsat svůj život s tím, že bude navlas stejný jako ten váš. To, co vám jsem schopen poskytnout – co skutečně vím o Nebi –, se nachází v krajině a architektuře lidského srdce. Ponaučení, jež mohu rozdávat, pozvolna vyrostla z opakovaně nemilosrdné půdy Života (a smrti) a jsou promísená s hluboko uloženou touhou vrátit se – jednou provždy – na ono místo Lásky a radosti.

Kromě toho jsem se sice třikrát ocitl na prahu smrti, ale ani jednou jsem nenarazil na svatého Petra, neviděl jsem světlo na konci tunelu, nesetkal se s dědečkem na oné louce ani se neocitl tváří v tvář Bohu. U mě nešlo ani tak o to, kam jsem šel a co jsem viděl, ale spíš bylo podstatné, jak jsem se cítil. V tomto smyslu vím, že mohu zažít Nebe či Peklo přímo tam, kde se zrovna nacházím.

Vzdálenost, kterou si představujeme mezi svým já a svými touhami, je většinou pouhá iluze. Ta cesta může být ošidně krátká – často jen od naší hlavy k našemu srdci. Je to výprava, na niž si nemusíte nic balit – vlastně si naopak budete potřebovat vybalit některé nezbytnosti, a to ochotu, zvídavost a představivost. Nedělejte si starosti, zda s sebou budete mít dost víry – té najdeme spoustu cestou.

Jak tedy objevíme trasu na místo, které není jedním konkrétním bodem – nebo které podle všeho vyžaduje schopnost cestování do jiných dimenzí, abychom se tam dostali? Začněme tím, že odložíme stranou představy o krajině a architektuře a budeme se soustředit na jeho prostředí a atmosféru. Začněme soustředěností na to, jak se v Nebi budeme cítit.

Když myslíme na nebe, představujeme si místo, kde vládne pocit milosti, kde okolní energie přispívá k nepřetržitému vjemu pohody a radosti. Všechny prvky bezstarostné existence – čisté svědomí; pocit fyzické lehkosti; snadné, upřímné přijímání všeho a všech; instinktivní nutkání k empatii a přátelství; proud pozitivního směřování a smysluplného ,,volání“ – to všechno a ještě víc je zahrnuto v oné imaginární atmosféře, v atmosféře Lásky (o níž víme, že imaginární není).

Tím vším nemám na mysli, že Nebe nikdy nebude nějaké opravdové, reálné místo, ale bude se vždy nacházet ve věčném okamžiku, kde se vaše duše rozhodne spočívat právě teď – kde se rozhodnete žít ve svém srdci. Odchod do Nebe není výlučně výsledkem fyzického úmrtí a opuštění tohoto úžasného, avšak nevyhnutelně těžkého světa. Odchod do Nebe (nyní či později) je vždy výsledkem toho, jak se zapojíme do věčného pole božského vědomí.

Ponaučení z mých prožitků blízkosti smrti

Ze svých tří výletů ,,na druhou stranu“ jsem si přinesl tři velice důležitá ponaučení, jež bych chtěl využít jako rámec pro naše dobrodružství v Nebi. Jsou to ponaučení o perspektivě, přítomnosti a záměru. Poslouží nám jako výchozí bod pro naši výpravu prostřednictvím jednoduchých principů, prastaré moudrosti a osobních činů, které nám mohou otevřít ty správné cesty. Můžete si tak ušetřit spoustu mých boulí a modřin, protože tyto lekce nám jsou k dispozici tady a teď, na správné straně opony, smím-li to tak říct. Domnívám se, že já sám jsem je musel pro zdůraznění získat tím obtížným způsobem.

Ponaučení o perspektivě

Při svém prvním prožitku blízkosti smrti jsem měl autonehodu, když jsem si hrál s pokaženým kazetovým přehrávačem (podle toho poznáte, kolik mi je), zatímco jsem za soumraku ujížděl po neznámém úseku silnice. Nesoustředil jsem se na řízení a bočně jsem vrazil do podivně zaparkovaného vozu, což mě vymrštilo přímo do sloupu telefonního vedení. V příštím okamžiku jsem se ocitl na tom sloupu a hleděl na dějiště nehody pod sebou. Pozoroval jsem, jak částečně visím – jak moje tělo visí – z okna na straně řidiče rozmláceného auta, a viděl jsem, jak se jedno po druhém rozsvěcejí světla na verandách a sousedé se sbíhají k nehodě, načež dorazila sanitka a naložila mé tělo v bezvědomí. Snažil jsem se promluvit k tomu malému shromáždění přihlížejících, ale vypadalo to, že mě nikdo nevidí ani neslyší; přinejmenším nikdo neuznal moji přítomnost. Zdálo se, že jsem dimenzionálně vyšinutý. Je to zvláštní, ale cítil jsem se opravdu, fakticky dobře – dokonce báječně –, nicméně jsem už očividně nebyl ve svém – a když na to přijde, tak ani v žádném jiném – těle.

Po chvíli mě zavedli na dost nebeské místo – byla to moje první zkušenost se ,,sladkým oním světem“ –, které působilo pastorálním a nádherně parkovým dojmem. Tam jsem podstoupil velmi příjemný pohovor; ten zážitek mi připadá velice živý, avšak jeho detaily jsou příliš nezřetelné, než abych o něm mohl spolehlivě vyprávět. Když jsem se po zhruba osmnácti hodinách probral, naplnilo mě pochopení jedné věci – a ta představuje základ mého prvního ponaučení: ,,vy“ nejste pouze tělo. Vím, že vám to tak po většinu času připadá, tato zkušenost mi však ukázala, že naše vnitřní já jsou ve skutečnosti měkce ohraničení, průsvitní, světélkující energetičtí pasažéři, kteří se projíždějí po světě v (poněkud těžkopádných) lidských vozidlech.

Realizovat tuto jedinečnou duchovní perspektivu – pohled shora na tento život – je doslova podstatou toho, kam vás chci zavést nejdříve, takže si budete muset zvyknout používat trochu toho, čemu říkám ,,božská představivost“, abyste občas poodstoupili a zaujali postavení teoreticky nad svou fyzickou situací a dál od ní. K takovému klidnému, objektivnímu náhledu totiž nedojde, pokud hlavou pevně spočíváme v bezprostřední realitě, již si žádají naše normální, materiální reakce; proto musíme být ochotní se (s Láskou) odpoutat a přesunout se ze svého srdce k rozumnějšímu a bezpečnějšímu stanovisku, osvobozenému od nutkavých impulzů, k jakým nás inspirují kupříkladu strach či zlost. Počínáme-li si tímto způsobem, můžeme ve světě svých vjemů okamžitě zapojit zcela odlišnou formu duchovního ,,já“ a osvobodit se, abychom mohli vést ničím neomezený, snazší a mnohem kultivovanější život.

Proto jsem tuto první lekci nazval ponaučením o perspektivě.

Ponaučení o přítomnosti

I můj druhý prožitek blízkosti smrti mě zavedl na dost nebeské místo. O řadu let později jsem – uprostřed záplavy fyzických reakcí na jedovatý, sebedestruktivní způsob života – znovu zjistil, že se odpoutávám od svého těla; tentokrát mě však pohltil jasně bílý mrak, který byl zářivě prodchnutý konejšivým pocitem tepla, pohody a uvolnění. Zničehonic se uprostřed toho mraku objevilo něco jako obrazovka – rozhodně šlo o vyspělou spirituální technologii. Zvolna se na ní začaly přehrávat zapomenuté výjevy z mého života – jeden za druhým –, a to podivně interaktivním způsobem.

Byly to okamžiky, které jsem si očividně nechtěl zapamatovat, jelikož jsem na všechny zapomněl, dokud se nezačaly opětovně přehrávat v mé promítací místnosti uprostřed onoho nadpozemského oblaku. Byly to spíš chvíle velké karmické síly – dříve nedůležité momenty, kdy jsem nevědomky učinil rozhodnutí, která mě poslala na onu obtížnou cestu, na níž jsem se v té době nacházel. Byly to události, kdy jsem si sám vytvářel překážky vlastnímu potenciálu a růstu – a šílené na tom bylo, že se všechny původně odehrály během pár minut nějakého dávno zapomenutého dne.

Tyto pozastavené okamžiky znovu ožily na té trojrozměrné obrazovce na onom podivně nebeském místě. Když jsem konečně přišel k sobě (zhruba za dvě hodiny), uvědomil jsem si, že každý jednotlivý věčný okamžik je vzácnou, samostatnou příležitostí k objevování a seberealizaci. Každá chvíle představuje šanci být přítomni něčemu, z čeho se může vyklubat jedna z nejdůležitějších lekcí, které nám život může poskytnout – které nám může nabídnout náš větší, věčný Život.

Došlo mi, že si musím osvojit určitou klidnou bdělost – opravdu naslouchat druhým a vědomě se stát svědkem vlastního života –, aby ani jeden (kterýkoli) z těchto okamžiků neprošel bez povšimnutí té do sebe zahleděné osoby, kterou dokážu být, když funguju na autopilota; aby se ani jedna z těch zásadních, nebem seslaných chvil znovu jen tak nemihla kolem, aniž ji ta typická verze mě samého, která nemá o ničem ani páru a je jen napůl při vědomí, vůbec zaregistruje. Pochopil jsem, že každý okamžik může být – a potenciálně je – velice, velice významný.

Tato druhá lekce se nazývá ponaučení o přítomnosti.

Ponaučení o záměru

Můj třetí (a doufejme, že i poslední) prožitek blízkosti smrti byl v každém ohledu drsnější a těžší. Jeho okolnosti byly bolestné a lekce, kterou jsem si z toho odnesl, mi připadala, jako bych získal nechtěné poslání – nejspíš proto, v jaké životní situaci jsem se tehdy nacházel: měl jsem pocit, že se proti mně spikl celý svět. Tenkrát jsem žil na místě, které by se dalo považovat za cosi jako osobní peklo.

Na jednom veřejném prostranství mě přepadl nějaký gauner a po krátké, divoké potyčce jsem se dal na útěk, když vtom na mě zezadu zaútočili zbylí členové gangu a poslali mě k zemi jakýmsi tupým předmětem – možná montážní pákou na šrouby nebo něčím podobným – a pak po mně ještě skoro hodinu šlapali a kopali do mě. Přestože jsem si jakýmsi vzdáleným, odpojeným způsobem uvědomoval brutalitu, jíž se na mně dopouštěli, ocitl jsem se ,,na druhé straně“ na nějakém potemnělém místě připomínajícím lůno, kde jsem se cítil pohodlně a chráněný, ale rozhodně ne lehký či veselý. Obklopovala mě spousta laskavých bytostí, a i když jsem tam hrozně moc chtěl zůstat – osvobodit se od toho bolestného hmotného světa, k němuž jsem se stále cítil vzdáleně připoutaný –, moji hostitelé to nechtěli dovolit. ,,Sebrali“ mě a jemně mě postrkovali zpátky do života vytrvalou, neodolatelnou silou, přičemž po celou dobu trvali na tom, že jsem ještě neuskutečnil to, co mám vykonat. ,,Prošel“ jsem jakousi membránou zpět do hmotného světa, na betonový chodník, s tímto posláním: stát se tím, kým mám doopravdy být. Od té chvíle jsem si začal uvědomovat, že musím žít tak, abych dostál svému pravému, božskému záměru (bez ohledu na to, jak obyčejný se takový život může zdát), především pro dobro druhých, a dosáhnout vlastní duchovní svobody.

Všichni máme toto poslání – nebo spíš požehnání – zjistit, jak můžeme nejlépe vyjádřit, k čemu jsme v životě povoláni ve jménu druhých, každý svým jedinečným a navzájem důvěrně propojeným způsobem. Ve srovnání s jinými se to nemusí zdát nijak mimořádné, ale je to něco, co všichni hledáme – skutečná cesta, jak vnést naplnění nejen do svého života, ale i do života těch, které milujeme a na kterých nám záleží (jinými slovy, do života celého světa).

Této třetí lekci tedy říkám ponaučení o záměru.

* * *

Tato tři ponaučení o perspektivě, přítomnosti a záměru, jež jsem měl to štěstí přinést vám zpátky, mají sloužit jako výchozí bod našeho zkoumání té úžasné reality, kterou vám – jak doufám – ukážu. Jsou jako základní kameny na této cestě; mohou nás ukotvit, určit, kde se nacházíme, a nasměrovat k ráji přímo tady v tomto životě stejně jako v kterémkoli dalším, do nějž se třeba přesuneme. Kdykoli se budete při svém putování cítit byť jen trochu ztracení, kterýkoli z těchto základních kamenů vás může sám o sobě vrátit na správnou cestu – a budete-li schopní využít je jako své základy všechny najednou, budete již obývat život, který má velice blízko k našemu cíli – to vám slibuji.

Jak realizovat své osobní nebe

Když si představujeme nebe, ony idealizované pocity, jež se dostaví, mohou ve skutečnosti být tou nejskutečnější součástí jakékoli nové reality, kterou hledáme; a jelikož pocity jsou vždy něčím inspirovány, jaké věci z našeho každodenního života nám mohou poskytnout onen dojem napojené blaženosti? Pokud to není prostě Láska v jedné z mnoha svých podob, obvykle je za tím některý z oněch zřídka uvědomovaných (a zřídka oceňovaných) principů existujících v našem životě – těch, jež nás překvapují a zbarvují náš den nečekaně krásnými způsoby. Jsou to praktické zásady jako laskavost, pokora, poctivost, odpuštění, soucit a služba druhým – a všechny jsou mnoha tvářemi Lásky. Představují jednotlivé prvky té nádherné nové perspektivy, kterou máme v plánu vytvořit a kterou objevíme v celé první části. Začneme vylepšovat svůj pohled tím, že otevřeme ony dveře do Nebe a budeme se řídit svými pocity, abychom dosáhli větší tělesné i duševní pohody.

Poté se přesuneme k druhé části a objevíme význam přítomnosti jako skutečného prostředku k vytváření kvality svého života. Uvidíme, jak naše uvědomění právě v tomto okamžiku prostupuje a určuje to, odkud jsme v tomto životě vzešli, kde se nacházíme a jakého úžasného potenciálu můžeme dosáhnout v zájmu posílení toho, k čemu směřujeme. Podíváme se do dávné minulosti, abychom zjistili, že přítomnost je společným jmenovatelem všech tradic moudrosti – branou k věčnému stavu štěstí a naplnění. Většinu popisů toho, jak vypadá Nebe a jak bychom se tam mohli dostat, si po celá tisíciletí předává bezpočet duší vyjadřujících mnoho různých náboženských přesvědčení, avšak odložíme-li tato specifika stranou, téměř všechny duchovní mýty spojuje pár opravdových základních prvků. Jsou to nehmatatelné, niterné aspekty, které popisují nikoli umístění, nýbrž prožitek. Prastará učení jsou často jednoduché mystické formule oděné do metaforických mýtů, které v sobě ukrývají nadčasové představy o osobním uvědomění, jež jsou pro dnešního člověka stejně současné, jako bývaly – a vždycky budou. Jsou to hádanky, které nám darovala minulost, a my je nyní můžeme vyřešit – starodávná vodítka k věčné interdimenzionální realitě pevně ukotvené v Lásce.

Možná že jsme ony starověké ,,biblické“ záležitosti považovali za příliš nezáživné a staromódní, než abychom je zkoumali, ale kdybychom věděli, o kolik napřed je většina z nich před naší nejmodernější filozofií, třeba bychom na ně pohlíželi ze zcela jiné perspektivy. Starověký hinduistický mýtus o válečníkovi a vnitřní bitvě věků; vrcholně vědecká inteligence Buddhy; hluboce relevantní mysticismus enigmatických gnostiků; a bolestně krásná, nebeská poezie nejslavnějšího světového básníka, Džaláleddína Balchího Rúmího – tato díla ve skutečnosti nejsou stará, tito archetypální učitelé nejsou archaičtí: přesně vypovídají o tom, co se děje tady a teď – v každičkém věčném okamžiku.

Ve třetí části, když už budeme vybaveni duchovní perspektivou a uznáním moci přítomnosti, se budeme zabývat tím, jak zavést tyto principy do svého každodenního počínání, abychom objevili svůj vlastní speciální záměr. Jakmile začneme poznávat skutečné kouzlo, jež nás obklopuje, a aspoň trochu okusíme, jak chutná nebe, zaměříme se na to, jak bychom se tam mohli usadit natrvalo a rozšířit tuto nebeskou vizi i na všechny ostatní ve svém životě. Zamyslíme se nad tím, co můžeme udělat, abychom pomohli našemu nepokojnému světu ozdravit se a obnovit, aby byl každý den o něco svěžejší, klidnější a víc podobný Nebi.

Z jistého odstupu není tak těžké vidět, že na naší planetě jsme všichni nedílnou součástí v podstatě téhož. Souhlasíte? To je perspektiva, kterou chceme neustále zahrnovat do svého zdejšího života. Protože právě zde se to všechno odehrává, tady se to stává možností – nejen uvědomění si onoho Nebe každý v sobě, ale i vyjádření a šíření našeho potenciálního Nebe na Zemi. A nemusí to být žádná neuskutečnitelná představa, pokud to může být ta nejvyšší realita, jaké jsou lidstvo a veškerý život na naší planetě schopny dosáhnout.

Z této pevné půdy božského potenciálu se můžeme stát svědky toho, jak naše duchovní perspektiva zasahuje úplně do všeho, z hloubi nás samotných do posvátnosti veškerého života; jak nám soucit a strategické odevzdání se proudu životní energie umožňují přístup ke sdílené intuitivní inteligenci, která nás může prodchnout nejen poctivějším zhodnocením naší minulosti a zodpovědnějším uvědomováním si přítomnosti, ale také božsky inspirovaným spoluvytvářením naší budoucnosti. Na posledním úseku své pouti neobjevíme krajinu a architekturu Nebe; my si ji sami vybudujeme a rozhodneme se ji pěstovat – společně.

Jelikož se mi dostalo toho požehnání, že jsem nakrátko okusil nebeskou povahu božského vědomí – především proto, že jsem tu a tam jeho svědkem v rámci své pozemské zkušenosti –, v současnosti mě motivují ani ne tak mé zážitky z posmrtného života, ale spíš radostné uvědomění si nebeských aspektů Života, jež jsou nám k dispozici každý den. Posmrtný život je jiný než ten zdejší, je však stejný v tomto důležitém ohledu – že si neustále vytváříme duchovní půdu, z níž vyrůstá naše prožívání ,,reality“ a náš potenciál pro pocit štěstí a naplnění.

Tato kniha vám má pomoci zapojit se – naučit vás, jak činit tato rozhodnutí, a poskytnout vám všechna vodítka, která jsem objevil, abyste dosáhli onoho místa štěstí a naplnění. Je o tom, jak nalézt dveře a průchody – a možná i pár zkratek – vedoucí zpátky do Ráje, kam patříme, a proměnit to v možnost, jež existuje v každém okamžiku.

Jít do Nebe neznamená odebrat se do nějakého nebeského snu o posmrtném životě. Ne, jít do Nebe znamená být přímo tady, kde jste – ať už je to kdekoli –, a probudit se.

1 Knoblauch et al.: Different Kinds of Near-Death Experience, Journal of Near-Death Studies

2 Van Lommel et al.: Near-Death Experience in Survivors of Cardiac Arrest, Lancet

3 Výsledky průzkumu veřejného mínění, který provedli G. Gallup a W. Proctor: Adventures in Immortality

ČÁST I.

PERSPEKTIVA

Království Otce je totiž rozšířeno po celé zemi a lidé je nevidí.*

EVANGELIUM SVATÉHO TOMÁŠE, LOGION 113

Jakmile se jednou ocitnete mimo své tělo, může být obtížné dostat džina zpátky do lahve, přičemž ,,džin“ je vaše duše a ,,láhev“ vaše fyzické já. Díváte-li se na své neživé tělo z bezpečné, pohodlné vzdálenosti, může to doopravdy změnit váš obecný pohled na všechno. Nová perspektiva, kterou vám poskytne tento jedinečný zážitek, a informace, jež tak můžete získat o skutečné povaze života, jsou tím, co budeme zkoumat v této první části. Objektivní pozorování fyzické lidské zkušenosti nám umožňuje vidět sebe samé i druhé z duchovně neutrální pozice. Je to všechno o tom, jak se dívat na život jiným způsobem.

Mně osobně začalo být jasné, že zde existují velmi jednoduché stavební kameny, klasické principy bytí člověkem, jež můžeme naskládat na sebe a šplhat po nich či stoupat jako po příčlích žebříku, který vede k transcendentnímu pohledu na všechno. Získáme nekonečně realističtější perspektivu, s níž se můžeme dívat na toto lidské tělo, jež obýváme, a na to, kým v něm jsme. Ta cesta vzhůru je stoupání k nové rovině žití ˗ stačí jen dosahovat stále výš!

* Marvin Meyer: Evangelium svatého Tomáše, přel. Radek Hanzl, Volvox Globator, Praha 2007 (Pozn. překl.)

Table of Contents

Úvod Jak najít Nebe (snazším způsobem)

ČÁST I. PERSPEKTIVA