Přeložila Anna Křivánková

Victoria

Copyright © Daisy Goodwin, 2016

All rights reserved.

978-80-249-4054-0

Pro Otilii a Lydii,

rádkyni a múzu

Prolog

Kensingtonský palác, září 1835

Paprsky vycházejícího slunce ozářily prasklinu v rohu stropu. Ještě včera vypadala jako brýle, ale přes noc trhlinu obetkal pavouk a mezery vyplnil sítí, takže jí teď připomínala spíše královskou korunu. Ne tu od pohledu těžkou a nepohodlnou, kterou nosil její strýc, ale takovou, jakou by nosila královna – krajkově nadýchanou, jemnou, ale přece pevnou. Koneckonců, má neobyčejně malou hlavu, jak jí mamá a sir John neustále připomínají, a až přijde čas – jakože nyní už není pochyb, že přijde – bude potřebovat korunu, která jí bude sedět.

Z velké postele se ozvalo zachrápání. „Nein, nein,“ vykřikla její matka zápasící s démony spánku. Až se stane královnou, bude trvat na tom, že chce ložnici sama pro sebe. Mamá bude nepochybně plakat a říkat, že chce jen chránit svou drahocennou Drinu, ale ona bude neoblomná. Představovala si, jak říká: „Jakožto královnu mě chrání můj jízdní pluk, mamá. Domnívám se, že ve svém vlastním pokoji budu zcela v bezpečí.“

Jednoho dne se stane královnou, to už je jisté. Její královský strýček je starý a netěší se dobrému zdraví, a pro jeho ženu, královnu Adelaidu, už je zjevně pozdě, aby přivedla na svět dědice trůnu. Ovšem Viktorie – jak si sama říkala, přestože jí matka i všichni ostatní říkali Alexandrina, či ještě hůře Drina, což shledávala spíše ponižujícím než roztomilým – neměla tušení, kdy ten čas nastane. Kdyby snad král zemřel dříve než za dva roky, kdy Viktorie dosáhne dospělosti, s největší pravděpodobností by se její matka vévodkyně z Kentu stala regentkou a sir John Conroy, matčin výjimečně dobrý přítel, by jí samozřejmě stál po boku.

Viktorie hleděla do stropu. Conroy byl jako pavouk, celý palác už opředl svou sítí a její matka se do ní chytila rychle, avšak Viktorie byla rozhodnutá nenechat se nikdy polapit.

Přestože bylo teplé červnové ráno, Viktorie se zachvěla. Každý týden se v kostele modlila za strýcovo zdraví a v duchu pokaždé připojila k modlitbě i malou prosbičku v tom smyslu, že pokud se Všemohoucímu uráčí přivinout Jeho Veličenstvo Viléma IV. do své náruče, mohlo by to prosím pěkně počkat až po jejích osmnáctých narozeninách?

Viktorie neměla přesnou představu, co to vlastně znamená být královnou. Její guvernantka Lehzenová jí dávala hodiny dějepisu a westminsterský opat zase průpravu k britské ústavě, ale nikdo jí nebyl schopen říci, co taková královna celý den dělá. Její strýček král podle všeho trávil většinu svého času šňupáním tabáku a stěžováním si na „ty zatracené whigy“. Viktorie jej viděla s korunou na hlavě pouze jedinkrát v životě, a to jen proto, že ho požádala, aby si ji nasadil. Řekl jí, že ji nosívá při otevírání parlamentu, a zda by se na to nechtěla přijít podívat. Viktorie odvětila, že velmi ráda, jenže pak její matka namítla, že je na něco takového ještě příliš mladá. Později Viktorie zaslechla, jak se o tom matka baví se sirem Johnem. Neviděli ji, protože seděla na zemi za pohovkou a prohlížela si své album akvarelů.

„Jako kdybych snad dovolila, aby Drinu viděli na veřejnosti s tím strašlivým starcem,“ pravila matka rozzlobeně.

„Čím dříve se upije k smrti, tím lépe,“ odvětil sir John. „Takhle země potřebuje panovníka, ne kašpara.“

Vévodkyně si povzdechla. „Chudáček Drinuška. Na takovou zodpovědnost je příliš mladičká.“

Sir John položil matce ruku na paži a pravil: „Vždyť nebude vládnout sama. Vy a já už společně dohlédneme, aby neprovedla nějakou hloupost. Bude v dobrých rukou.“

Matka se přihlouple zaculila jako vždycky, když se jí sir John dotkl. „Ta moje chudinka bez tatínka! Jaké to má štěstí, že se jí dostane pomoci a podpory od takového muže, jako jste vy.“

Viktorie zaslechla v chodbě kroky. Obvykle zůstávala v posteli, dokud ji matka nepřišla vzbudit, jenže dnes se mělo jet do Ramsgate za přímořským vzduchem a odjezd byl stanoven na devátou. Viktorie se velmi těšila. V Ramsgate alespoň bude moci vyhlížet z okna a uvidí opravdové lidi. Tady v Kensingtonu nevídala nikoho. Většina dívek by v jejím věku už chodila do společnosti, jenže matka a sir John tvrdili, že styk s vrstevníky by pro ni byl příliš nebezpečný. „Pověst máte jen jednu,“ říkával sir John. „A jakmile o ni přijdete, už ji nikdy nezískáte zpět. Mladá dívka jako vy se nutně dopouští chyb. Bude lepší, když k tomu vůbec nenastane příležitost.“ Viktorie na to neřekla nic, už dávno jí došlo, že jakýkoliv vzdor je k ničemu. Conroy vždy mluvil hlasitěji než ona a matka se ho pokaždé zastala. Nezbývalo tedy než vyčkávat.

Vévodkyně si jako obvykle dávala se svou toaletou na čas. Než se vynořila z domu spolu s Conroyem a svou dvorní dámou lady Florou Hastingsovou, seděly už Viktorie s Lehzenovou v kočáře. Viktorie ty tři pozorovala, jak stojí na vrcholku schodiště a něčemu se smějí. Z toho, jak pohlédli směrem k jejímu kočáru, Viktorie pochopila, že se baví o ní. Potom vévodkyně cosi řekla lady Floře a ta sestoupila po schodech dolů ke kočáru.

„Dobré ráno, Vaše královská Výsosti. Baronko.“ Lady Flora, žena kolem třicítky s pískově žlutými vlasy a s biblí vždy pohotově v kapsáři, nastoupila do kočáru. „Vévodkyně mě požádala, abych cestou do Ramsgate jela s vámi.“ Lady Flora se usmála a odhalila dásně. „A napadlo mě, že bychom mohly této příležitosti pěkně využít k tomu, abychom si prošly některé body protokolu. Když k nám můj bratr nedávno přišel na návštěvu, všimla jsem si, že jej oslovujete jako Jeho Jasnost. Měla byste ovšem vědět, že takto se říká pouze vévodům. Pouhý markýz, jako je můj bratr,“ předvedla dásně ještě nápadněji, „si takto uctivé oslovení nezaslouží. Samozřejmě byl velmi potěšen – každý markýz by se rád stal vévodou – ovšem považovala jsem za svou povinnost vás na tento omyl upozornit. Je to jen maličkost, vím, avšak takovéto detaily jsou velmi důležité, jak se jistě shodneme.“

Viktorie nic neřekla, jen krátce pohlédla na Lehzenovou, která ten vpád do soukromí zjevně nesla stejně nelibě jako ona sama. Lady Flora se k nim naklonila. „Vy jste samozřejmě příkladná guvernantka, baronko, avšak některým jemným rozdílům coby Němka nemůžete rozumět, to po vás ani nelze chtít.“

Když si Viktorie všimla, jak Lehzenové zacukalo v čelisti, řekla:

„Myslím, že na mě jde bolení hlavy. Asi se pokusím cestou trochu prospat.“

Flora přikývla, ačkoliv ji zjevně nakrklo, že nedostane příležitost vyčíst Viktorii a Lehzenové další nedostatky. Při pohledu na její nažloutlou, zklamanou tvář Viktorie s úlevou zavřela oči. Zatímco se jí zmocňovala dřímota, přemýšlela nikoliv poprvé, proč matka nikdy nesdílí kočár s ní, nýbrž vždy jen se sirem Johnem Conroyem.

Přestože tu bolest hlavy v kočáře jen předstírala, aby unikla nesnesitelnému sekýrování lady Flory, udělalo se Viktorii už druhý den v Ramsgate doopravdy nevolno. Když se ráno probudila, bolelo ji v krku tak silně, že stěží dokázala polknout.

Přikradla se k matčině posteli. Vévodkyně tvrdě spala a Viktorie ji musela dosti důrazně dloubnout do ramene, než konečně otevřela oči. „Was ist los, Drina?“ otázala se pohněvaně. „Proč mě budíš? Je tak brzy!“

„Bolí mě v krku, mamá, a také hlava. Snad bychom měli zavolat lékaře.“

Vévodkyně si povzdechla, posadila se a položila Viktorii ruku na čelo. Dlaň měla chladnou a měkkou. Viktorie se k ní přitiskla a náhle zatoužila lehnout si vedle matky a položit jí hlavu na rameno. Třeba ji mamá pustí k sobě do postele.

„Ach, vždyť ti nic není. Ty vždycky tak přeháníš, Drino.“ Vévodkyně položila hlavu v papírových natáčkách zpět na polštář a znovu usnula.

Když pak u snídaně Lehzenová viděla, jak se Viktorie při polykání bolestně šklebí, okamžitě k ní přispěchala. „Co se děje, Vaše Výsosti? Není vám dobře?“

„Bolí mě polykat, Lehzenová.“ Přestože Viktorii v Ramsgate nejvíc ze všeho těšilo procházet se spolu se svým kokršpanělem Dashem, který jí pobíhal u nohou, po pobřežní promenádě a pozorovat moře a šaty jiných dam, dnes si nepřála nic než ulehnout do chladného, temného pokoje.

Tentokrát položila Viktorii ruku na čelo Lehzenová. Měla teplejší dlaň než matka a ne tak měkkou, avšak konejšivou. Guvernantka starostlivě svraštila obličej, pohladila Viktorii po tváři a přistoupila k vévodkyni, která spolu se sirem Johnem a lady Florou popíjela kávu u stolu vedle okna.

„Madam, myslím, že bychom měli poslat do Londýna pro doktora Clarka. Obávám se, že princezně není dobře.“

„Ale Lehzenová, vy pořád naděláte. Ráno jsem Drinu kontrolovala a nic jí nebylo.“

„Povolat dvorního lékaře z Londýna by vzbudilo značný rozruch,“ podotkl Conroy. „Nechceme přece, aby si lidé mysleli, že je princezna křehkého zdraví. Pokud je jí skutečně nevolno, a musím podotknut, že mně připadá docela zdravá, pak bychom měli povolat někoho místního.“

Lehzenová přistoupila ke Conroyovi a řekla: „Povídám vám, sire Johne, že princeznu musí prohlédnout lékař – a to dobrý lékař. Co záleží na tom, zda si lidé budou myslet, že je její zdraví ohroženo?“ Vévodkyně rozhodila ruce a prohlásila svým silným německým přízvukem: „Ach baronko, vy v jednom kuse přeháníte. Je to jen lehké letní nachlazení a vůbec není potřeba se tolik znepokojovat.“ Lehzenová se znovu chystala protestovat, avšak vévodkyně ji gestem zarazila. „Domnívám se, baronko, že vím, co je pro mou dceru nejlepší.“

Conroy přikývl a svým sebevědomým barytonem pronesl: „Vévodkyně má pravdu. Jak víme, princezna má sklony k simulantství.“

Viktorie už neslyšela, co na to Lehzenová odpověděla. Přemohla ji závrať a svezla se na podlahu.

Probudila se v potemnělém pokoji. Ovšem chladno tam nebylo, naopak jí připadalo, že se horkem celá roztaví. Nejspíš vydala nějaký zvuk, protože Lehzenová k ní okamžitě přistoupila a položila jí na tváře a čelo studený náčinek.

„Je mi takové vedro, Lehzenová.“

„Máte horečku, ale to přejde.“

„Kdepak je mamá?“

Lehzenová si povzdechla. „Jistě už brzy přijde, Liebes.“

Viktorie zavřela oči a znovu upadla do neklidné horečnaté dřímoty.

Někdy později toho dlouhého dne se Viktorie opět probrala a ucítila levandulovou vodu, kterou její matka vždy voněla. Pokusila se na ni zavolat, ale místo toho jen zachroptěla. Když znovu otevřela oči, byla v pokoji tma, takže neviděla vůbec nic. Potom zaslechla matčin hlas. „Chudáček Drina, je jí tak zle. Snad se jí to nepodepíše na kráse.“

„Doktor Clark říká, že je silná a dostane se z toho,“ odvětil Conroy.

„Kdyby se jí něco stalo, můj život by skončil! Musela bych se vrátit do Koburku.“

„Až horečka pomine, měli bychom učinit určitá opatření do budoucna. Kdybych se stal princezniným osobním sekretářem, znamenalo by to, že nedojde k žádným… hloupostem.“

Viktorie slyšela svou matku říkat: „Drahý sire Johne, budete Viktorii vést, stejně jako jste vždy vedl mě.“ Ozval se povzdech a zašustění, a potom Conroy tichým hlasem pronesl: „Budeme ji vést společně.“

„Navždy.“

Viktorie odvrátila tvář, aby na polštáři našla chladnější místo, a pohroužila se do horečnatých snů.

Když znovu otevřela oči, proudilo okny dovnitř světlo a nad postelí se skláněla starostlivá tvář baronky Lehzenové. „Jak se vám daří, Výsosti?“

Viktorie se pousmála. „Myslím, že lépe.“

Ucítila, jak ji kdosi bere za zápěstí, a všimla si, že vedle postele stojí doktor Clark. „Tep je dnes daleko silnější. Myslím, že princezně můžeme dát něco výživného, možná trochu bujónu nebo hovězí polévky.“

„Jistě, doktore, okamžitě se o to postarám.“ Lehzenová vykročila ke dveřím a v ten moment vběhla dovnitř vévodkyně s vlasy stočenými do komplikovaných ruliček po obou stranách hlavy.

„Drino! Tolik jsem se o tebe bála!“ Pohlédla na doktora Clarka.

„Smím se jí dotknout, doktore?“

Lékař se uklonil. „Když teď horečka pominula, nebezpečí nákazy nehrozí, madam.“

Vévodkyně se posadila na postel a začala Viktorii hladit po tváři.

„Jsi tak bledá a hubeňoučká, ale zase budeš krasavice. Hezky se o tebe postaráme.“

Viktorie se pokusila usmát, ale shledala, že se jí nedostává sil. Pomyslela si, že to dnes ráno matce náramně sluší. Měla na sobě šaty z pruhovaného hedvábí, které na ní Viktorie ještě neviděla, a v uších se jí pohupovaly nové diamantové slzičky.

„Díky bohu, že jsem pro vás do Londýna poslala, doktore Clarku,“ pravila vévodkyně. „Kdo ví, co se jinak mohlo přihodit?“

„Podle mého názoru princezna onemocněla tyfem, což může mít fatální důsledky, ovšem jsem si jist, že se správnou péčí se Její královská Výsost zcela zotaví.“

Lehzenová se vrátila s miskou bujónu. Posadila se na druhou stranu postele a začala Viktorii krmit lžičkou.

„Děkuji vám, Lehzenová, ale dceru si nakrmím sama.“ Vévodkyně vzala Lehzenové lžíci i misku z rukou. Viktorie sledovala, jak Lehzenová vstala a ustoupila do pozadí.

Matka jí přistrčila lžíci ke rtům a Viktorie dovolila, aby jí do hrdla steklo několik kapek bujónu. „A ještě jednu, Liebes.“

Viktorie poslušně otevřela ústa.

Prkna v podlaze hlasitě zaskřípala a do pokoje vešel Conroy.

„Jaká dojemná scéna! Oddaná matka ošetřuje dcerku.“

Viktorie zavřela ústa. „Ještě trošičku, Liebes,“ naléhala vévodkyně, ale Viktorie zavrtěla hlavou.

Conroy se postavil za Viktoriinu matku a shora se na princeznu zahleděl. „Musím vám poblahopřát ke zotavení, Vaše královská Výsosti. Díkybohu jste podědila matčinu odolnost.“

Vévodkyně se usmála. „Drina je pravý Koburk.“

Conroy odhalil v úsměvu zuby. „Ovšem teď, když se uzdravujete, musíme probrat jistou záležitost. Na rozdíl od vás není král tak odolný, a proto je nesmírně důležité, abychom se připravili na to, co přijde.“

Sáhl do vnitřní kapsy kabátce a vytáhl popsaný list papíru. „Připravil jsem tento dokument, jímž mě jmenujete svým osobním sekretářem. Vaše matka a já se domníváme, že je to ten nejlepší způsob, jak zajistit vaši ochranu, až nastoupíte na trůn.“

„Ano, Drino, jsi tak mladá a křehká. Sir John bude tvou skálou.“

Viktorie s hlavou na polštáři viděla, jak Conroy položil matce ruku na rameno, i ruměnec, který se jí šířil po tváři.

Conroy položil papír na postel Viktorii k ruce a vzal pero a kalamář z psacího stolku u okna. „Je to všechno náramně jednoduché.“ Conroy stál u postele s perem a kalamářem v ruce. „Vy podepíšete tenhle papír a já už všechno zařídím.“

„Máš takové štěstí, Drino, že budeš mít po boku někoho, kdo bude vždy chránit tvé zájmy,“ řekla vévodkyně.

Conroy se sehnul, aby jí podal pero, a z dechu mu zavanula ctižádost. Viktorie pohlédla do jeho temných očí a zavrtěla hlavou.

Upřeně na ni hleděl a v koutku úst se mu zachvíval drobný sval.

„Těším se, že vám budu sloužit stejně věrně jako vaší matce.“ Viktorie znovu zavrtěla hlavou. Conroy pohlédl na vévodkyni a ta stiskla dceři dlaň. „Chceme pro tebe jen to nejlepší, Liebes. Ochránit tě před tvými zlovolnými strýci. Ten příšerný Cumberland udělá vše, co bude v jeho moci, aby ti zabránil stát se královnou.“

Viktorie se pokusila posadit, ale tělo ji zradilo a pocítila, jak se jí do očí derou slzy zklamání. Zahlédla, jak se Lehzenová předklání se zaťatými pěstmi a oči jí žhnou vztekem nad Conroyovým jednáním. Guvernantčina zlost dodala Viktorii odvahu. Otočila se k matce, a řekla tak hlasitě, jak jen dokázala: „Ne, mamá.“

Matčiny kudrlinky se zachvěly. „Ach Drino, ještě jsi pořád zesláblá z té horečky. Promluvíme si o tom později.“

Cítila, jak jí Conroy tiskne pero do ruky a vede ho po papíře.

„Jistě, o detailech si můžeme promluvit později, ale napřed musíte tohle podepsat.“

Viktorie se k němu obrátila a s velkým úsilím ze sebe vypravila:

„Nikdy… to… nepodepíšu.“

Conroyův stisk na jejím zápěstí zesílil. Sehnul se k ní a zašeptal jí do ucha: „Jenže vy musíte.“

Nějakým způsobem v sobě našla sílu odtáhnout ruku. Tím pohybem převrhla kalamář, jehož obsah se vylil a utvořil na povlečení velkou černou skvrnu. Její matka poplašeně vykřikla a vstala, aby ochránila své nové šaty. „Ach Drino, podívej, cos provedla!“

Conroy na ni zlostně pohlédl. „Nedopustím, abyste… abyste se takhle chovala. To je nepřípustné.“

Pozvedl ruku a Viktorie si na okamžik myslela, že ji snad udeří, ale Lehzenová mu zastoupila cestu. „Mám dojem, že má princezna poněkud červené tváře, nemyslíte, doktore? Možná byste jí měl znovu změřit tep, jestli se horečka nevrátila.“

Doktor Clark zaváhal – zjevně si nechtěl pohněvat svou mecenášku vévodkyni. Potom si však uvědomil, že by bylo dalek horší znepřátelit si dědičku trůnu, a tak přistoupil a uchopil Viktorii za zápěstí. „Ano, tep se poněkud zrychlil. Myslím, že by si teď princezna měla odpočinout. Bylo by velice mrzuté, kdyby se snad horečka vrátila.“

Vévodkyně pohlédla na Conroye, který stál jako zařezaný a tvář měl bílou vzteky. „Pojďme, sire Johne, promluvíme si s Drinou znovu, až bude při sobě. Zatím je stále příliš nemocná, než aby věděla, co dělá.“ Uchopila ho za paži a odváděla jej z místnosti. Doktor Clark je následoval.

Když osaměly, Viktorie zvedla oči k Lehzenové, která se snažila zabránit šíření skvrny po povlečení, a zašeptala. „Děkuji vám.“

Baronka se sehnula a políbila ji na čelo. „Byla jste tak statečná, Výsosti.“ Stiskla Viktorii dlaň. „Jsem si jistá, že z vás bude skvělá královna.“

Viktorie se usmála a vyčerpáním zavřela oči. Stále ještě cítila ve vzduchu lehkou vůni levandule. Nikdy matce neodpustí, že Conroyovi dovolila, aby ji takto šikanoval. Proč jen mamá nechápe, že její vlastní dcera je důležitější než ten hrozný chlap? Věděla, že se zase vrátí, i s tím jejich papírem. Jenže ona jej nikdy nepodepíše. A všichni budou litovat – mamá, Conroy, lady Flora – že jsou na ni tak ohavní. Myslí si, že nic neznamená, že je jen figurkou na šachovnici, jenže ona se jednoho dne stane královnou. A pak se všechno změní. Kéž by jen strýček vydržel, než jí bude osmnáct.

Kniha první

Kapitola první

Kensingtonský palác, 20. června 1837

Když Viktorie otevřela oči, zahlédla slabounký srpek světla pronikající žaluziemi do pokoje. Slyšela oddechování své

matky spící ve velké posteli na protější straně pokoje. Ovšem to brzy skončí. Už brzy, pomyslela si Viktorie, už brzy budu mít svou vlastní ložnici. Brzy bude moci sejít ze schodů, aniž by ji přitom Lehzenová musela držet za ruku. Už brzy si bude moci dělat, co se jí zachce. Předchozího měsíce oslavila osmnácté narozeniny, takže až přijde čas, bude vládnout sama.

Dash pozvedl hlavu a v tu chvíli Viktorie zaslechla spěšné kroky své guvernantky. Jestliže k ní Lehzenová přichází v tuhle hodinu, znamená to jen jediné. Vstala z postele, přešla ke dveřím a otevřela je ve chvíli, kdy se Lehzenová chystala zaklepat. Jak tam baronka stála s nachystanou rukou, vypadala tak legračně, že se Viktorie rozhihňala, ale při pohledu na guvernantčin výraz se okamžitě opanovala.

„Dole je posel z Windsoru. Má na paži černou pásku.“ Lehzenová vysekla hluboké pukrle. „Vaše Veličenstvo.“

Viktorie ucítila, jak se jí po tváři šíří úsměv. Vztáhla ruku k Lehzenové, přiměla ji narovnat se a přitom se dojala nad oddaností zračící se v jejích ustaraných hnědých očích.

„Nejdražší Lehzenová, jsem tak ráda, že jste první, kdo mi tak kdy řekl.“

Guvernantka pohlédla směrem ke spící postavě na posteli, ale Viktorie zavrtěla hlavou. „Zatím mamá budit nechci. Hned by zavolala sira Johna a pak by mi oba začali vykládat, co mám dělat.“

Lehzenové zacukaly koutky rtů. „Ale vždyť jste královnou, Drino.“ Uvědomila si své přeřeknutí a zarazila se. „Totiž, Vaše Veličenstvo. Teď už vám nikdo nesmí nakazovat, co máte dělat.“

Viktorie se usmála.

Na konci chodby se otevřely dveře a vyřítil se z nich pomocný lokaj Brodie, avšak při pohledu na obě ženy zaujal důstojnější tempo. Když se přiblížil, Viktorie si povšimla, jak zaváhal a potom se hluboce uklonil. Zachtělo se jí usmát – byl skoro tak malý jako ona, takže jeho gesto působilo komicky, ale věděla, že je její povinností zachovat vážnou tvář. Královně je dovoleno se smát, ovšem nikoliv vlastním poddaným.

„Dorazil arcibiskup,“ oznámil chlapec a pak spěšně dodal: „Vaše Veličenstvo.“ Brodieho pihovatou tvářičku prostoupila úleva nad tím, že se mu povedlo královnu správně oslovit.

Lehzenová na něj ostře pohlédla. „A nikdo jiný o tom zatím neví?“

Chlapec se zatvářil dotčeně. „Přišel jsem rovnou za vámi, baronko, jak jste mi nakázala.“ Nastala kratičká pauza, načež Lehzenová vytáhla z kapsáře minci a dala ji chlapci, který v nadšení z úlovku zavrhl veškerou předstíranou důstojnost a odpelášil pryč.

„Měla byste jít, Veličenstvo, než…“ Lehzenová pohlédla přes Viktoriino rameno na spící postavu na posteli.

Viktorie si přes noční úbor přehodila šál. Sice by se raději napřed oblékla, ale věděla, že než by se náležitě připravila, byl by zbytek domácnosti na nohou a matka se sirem Johnem by se začali do všeho plést. Kdepak, půjde hned. Začne tak, jak zamýšlela.

Prošla s Lehzenovou obrazovou galerií kolem portrétu královny Anny, jež byla, jak jí guvernantka neustále připomínala, zatím poslední ženou na anglickém trůně. Když Viktorie míjela její trucovitou a zklamanou tvář, zadoufala, že sama nikdy nebude vypadat tak nešťastně. Na okamžik zahlédla vlastní obraz v zrcadle. Tváře měla růžové a modré oči jí zářily vzrušením. Nebyla oblečená jako královna, měla jen noční košili a vlasy rozpuštěné na ramena, avšak stejně usoudila, že vypadá královsky.

Když došly k vrcholku velkého schodiště, Lehzenová k ní jako vždy vztáhla ruku.

Viktorie se zhluboka nadechla. „Děkuji, Lehzenová, ale zvládnu to bez pomoci.“

V ženině tváři se rychle vystřídalo překvapení a obavy.

„Víte přece, že mi matka nakázala, abych chodila vždy s vámi, kdybyste náhodou upadla.“

Viktorie k ní vzhlédla. „Dokážu sejít po schodech bez nehody.“ Lehzenová chtěla něco namítnout, ale při pohledu na výraz Viktoriiných očí ustoupila.

Viktorie vykročila po schodech a ještě se ohlédla přes rameno.

„Teď, když jsem královna, už věci nemohou být jak dřív, Lehzenová.“ Lehzenová se zarazila na schodu uprostřed kroku. Pomalu a bolestně promluvila: „Předpokládám, že guvernantku už nebudete potřebovat. Snad nastal čas, abych se vrátila do Hannoveru.“ Viktorie k ní vztáhla ruku a její výraz změkl. „Ale Lehzenová, tak jsem to přece nemyslela. Nechci, abyste kamkoliv dojížděla. To, že chci chodit po schodech sama, ještě neznamená, že vás po svém boku nechci.“

Guvernantka uchopila Viktoriinu ruku a do tváře se jí vrátila barva. „Nikdy vás nechci opustit, Veličenstvo. Mým jediným přáním je sloužit vám.“

„A to také budete, Lehzenová. Jen už nebudu potřebovat pomoc s chůzí po schodech.“ Viktorie zvedla oči k poschodí, kde spala její matka. „Tahle část mého života skončila.“

Lehzenová s porozuměním přikývla.

„A také můžete říct služebnictvu, že se dnes večer hodlám přestěhovat do ložnice královny Marie. Myslím, že je na čase, abych měla vlastní pokoj, nemyslíte?“

Lehzenová se usmála. „Jistě, Veličenstvo. Domnívám se, že královna by neměla spát na lůžku vedle postele své matky.“

✸

Na úpatí schodiště se zarazila. Arcibiskup a nejvyšší komoří už čekali za dveřmi knihovny. Očekávala tuhle chvíli tak dlouho, ale když teď konečně nastala, musela bojovat s náhlým popudem utéct do bezpečí své učebny.

Ještě nikdy nebyla v pokoji sama s mužem, tím méně s arcibiskupem. Vtom zaslechla škrkání Dashových tlapek. Seběhl za ní po dřevěném schodišti, usadil se jí u nohou a s očekáváním k ní pak vzhlédl. Alespoň on byl tedy připraven na to dobrodružství, jež před nimi leželo. Viktorie spolkla strach a přistoupila ke dveřím. Teď už je přece královnou.

Jakmile vstoupila do knihovny, oba prošedivělí muži se poklonili, a když arcibiskup poklekl, aby jí políbil ruku, zaslechla, jak mu křuplo v koleni.

„S politováním vás musím informovat, že váš strýc král zesnul dnes ráno ve dvě hodiny a třicet čtyři minut,“ pravil arcibiskup.

„Královna Adelaida mu byla po boku.“

Viktorie zvedla oči k těm dvěma vousatým tvářím. „Můj nebohý drahý strýček. Kéž se bůh smiluje nad jeho duší.“

Oba muži sklonili hlavu. Viktorie přemýšlela, co říct dál, ale tok jejích myšlenek přerušil dotyk malého drsného jazýčku, který jí přejel po noze. Dash se snažil získat její pozornost. Kousla se do rtu.

„Král ve svém posledním přání poručil královnu Adelaidu do vaší péče.“ Nejvyšší komoří sklopil zrak k Dashovi a oční víčka se mu zachvěla. Viktorie ten výraz znala, už ho viděla mockrát. Byla to tvář muže, který se domnívá, že to, co právě dělá, je pod jeho důstojnost. Vždyť by tu správně neměl být, říkal ten pohled, měl by se někde zabývat státními záležitostmi, a ne poklonkovat před holčičkou a jejím psem.

Viktorie stáhla ramena dozadu, vystrčila bradu a pokusila se vytáhnout do výšky plných sto padesáti centimetrů, kterých ovšem ve skutečnosti nedosahovala – kéž by ještě o ždibec vyrostla. Bylo neobyčejně těžké počínat si majestátně, když vám každý vidí na šešulku. Ovšem na výšce nezáleží, připomněla si. Chvíli se rozmýšlela a pak se rozhodla pronést frázi, kterou kdysi slyšela od svého královského strýčka a od té doby ji toužila použít. „Děkuji vám, arcibiskupe, pane nejvyšší komoří. Máte mé svolení se vzdálit.“

Zatímco se ti dva ukláněli a kráčeli pozpátku z místnosti, snažila se udržet nehybnou tvář. Pohled na ty dva staré pány vzdalující se, jako by je někdo táhl pryč na neviditelných provázcích, byl neodolatelně komický, avšak Viktorie věděla, že se nesmí rozesmát. Královská koruna jí dávala právo přikázat lidem odejít, avšak zesměšňovat je nesměla. To, co každý vladař potřebuje, je důstojnost. Vzpomínala si, jak zahanbeně si připadala, když její strýc začal uprostřed státního banketu zpívat píseň o opilém námořníkovi. Byl tehdy zřejmě trochu opilý, a zatímco zpíval, tvořily se mu v koutcích úst nitky slin. Rozhlédla se kolem po svých spolustolovnících, aby viděla, jak se tváří, ale všichni zachovali netečný a naprosto nevzrušený výraz, jako by se nic nevhodného ani nedělo. Jedinou známkou toho, že si králova opileckého výstřelku někdo povšiml, byl mladý lokaj, jemuž se třásla ramena smíchem, dokud jej ovšem starší lokaj nešťouchl, aby toho nechal.

Viktorie se rozhlédla, a protože v dohledu nikdo nebyl, popadla lem noční košile a rozběhla se nahoru po schodech se štěkajícím Dashem v patách. Kensingtonský systém – soubor pravidel, skrze něž matka a Conroy ovládali veškeré aspekty její existence – běhání zapovídal. Ještě včera by bylo naprosto nemyslitelné, ovšem dnes už si Viktorie může dělat, co se jí zachce.

Její garderobiérka Jenkinsová na ni už čekala. Šaty z černého hedvábí, které jí objednali minulý týden, když už bylo jasné, že se král nezotaví, ležely rozprostřeny na pohovce. Jenkinsová chtěla objednat hned několik šatů, ale sir John namítl, že by to byl zbytečný výdaj. To je další věc, která se teď bude muset změnit.

Jenkinsová si ji zvědavě prohlížela. Viktorie si uvědomila, že má zaťaté pěsti.

„Musíte mi teď hned objednat zbytek mé smuteční garderoby, Jenkinsová. Nevidím důvod otálet.“

„Ano, madam.“ Jenkinsová vyloudila na kulaté tváři široký úsměv.

Viktorie zvedla paže a garderobiérka jí přetáhla černé šaty přes hlavu. Otočila se a zahleděla se na sebe do velkého otočného zrcadla. Černé hedvábné šaty s nabíranými rukávy působily docela jinak než prosté mušelínové šatičky pastelových barev, které pro ni matka považovala za nejvhodnější. Díky smutečním šatům teď vypadala starší a nabírané rukávy dodávaly jejímu profilu jistou ostrost, která se jí líbila. Uhladila si záhyby hedvábí kolem pasu.

V tom zaslechla něco mezi povzdechem a zalapáním po dechu.

Viktorie se otočila a spatřila Lehzenovou stojící přímo za ní.

„Ach… omlouvám se… Veličenstvo. Nejsem zvyklá vídat vás v černé, vypadáte tak… dospěle.“

Viktorie se na Lehzenovou usmála. „To jsem ráda. Je na čase, aby mě lidé přestali vnímat jako nedospělou holčičku.“

Dveře z ložnice se prudce otevřely. Vévodkyně z Kentu vběhla dovnitř. Vlasy měla stále ještě v papírových ruličkách a kolem ramen jí povlával šál s kašmírovým vzorem.

„Mein Kind, kam ses mi ztratila?“ Zněla vyčítavě jako vždy. Avšak vzápětí Viktorie viděla, jak si matka všímá černých šatů a ublížený výraz se mění v šokovaný.

„Der König?“

Viktorie přikývla. Matka ji objala a Viktorie si dovolila s úlevou spočinout v její náruči vonící po levanduli.

Table of Contents

Prolog

Kniha první

Kapitola první