MIN KAMP. FEMTE BOK

Copyright c 2010, Karl Ove Knausgård & Forlaget Oktober as, Oslo

All rights reserved

Translation c Klára Dvořáková Winklerová, 2019

This translation has been published with the financial support of NORLA.

Překlad vychází s finanční podporou agentury NORLA.

ISBN 978-80-207-1933-1

Díl šestý

Těch čtrnáct let, která jsem v letech 1988 až 2002 prožil v Bergenu, je už dávno pryč, nezůstala po nich žádná stopa, s výjimkou epizod, na něž si možná někdo vzpomene, občasný záblesk v mysli, a pak pochopitelně vše, co se z oné doby nachází v mojí vlastní paměti. Je toho překvapivě málo. Z tisíců dnů, které jsem strávil v tomto malém západonorském městě protkaném úzkými, ve věčném dešti se lesknoucími uličkami, zůstalo jen pár událostí a spousta pocitů. Psal jsem si deník, spálil jsem ho. Ze všech fotografií mi jich zbylo dvanáct, leží na hromádce na podlaze vedle psacího stolu spolu s dopisy, které jsem v té době dostával. Prolistoval jsem je, sem tam si kousek přečetl a pokaždé mě to sklíčilo, bylo to opravdu hrozné období. Věděl jsem tak málo, chtěl toho tolik, nedokázal nic. Ale v jakém rozpoložení jsem byl, když jsem do Bergenu mířil! Toho léta jsme s Larsem jeli stopem do Florencie, pár dní jsme tam zůstali a pak pokračovali vlakem dál do Brindisi, bylo takové vedro, že když jste vystrčili hlavu z okna, měli jste pocit, že vám hoří. Noc v Brindisi, temná obloha, bílé domy, neskutečné horko, spousty lidí v parcích, všude mládež na mopedech, rámus a křik. Spolu s dlouhou řadou dalších převážně mladých cestovatelů s batohy, jako jsme měli my, jsme se postavili do fronty u můstku na velkou loď, která mířila do Pirea. Čtyřicet devět stupňů na Rhodu. Jeden den v Athénách, nejchaotičtějším místě, jaké jsem kdy viděl, i tam vedro k zbláznění, odtamtud lodí na Paros a Antiparos, kde jsme se den co den vyvalovali na pláži a večer co večer se opíjeli. Jednou v noci jsme tam potkali nějaké holky z Norska, a když jsem odešel na záchod, začal jim Lars vykládat o tom, že jsem spisovatel a že na podzim nastupuju na Akademii tvůrčího psaní. Když jsem se vrátil, byl už hovor v plném proudu. Lars na mě jen pohlédl a usmál se. O co se to snaží? Věděl jsem, že si občas vymýšlí, ale copak může, i když jsem u toho? Neřekl jsem nic, ale rozhodl jsem se mu v budoucnosti vyhýbat. Vrátili jsme se společně do Athén, mně už došly peníze, Lars jich měl pořád spoustu, rozhodl se, že den nato poletí zpátky domů. Seděli jsme na zahrádce restaurace, cpal se kuřetem, brada se mu leskla tukem, já pil sklenici vody. Žádat ho o peníze pro mě bylo naprosto nepředstavitelné, získat jsem je mohl, jen pokud se mě sám zeptá, jestli nechci půjčit. Což neudělal, takže jsem šel spát o hladu. Nazítří odjel na letiště, já se vydal autobusem ven z města, vyskočil jsem u dálnice a začal stopovat. Uplynulo jen několik minut a zastavilo u mě policejní auto, neuměli ani slovo anglicky, ale pochopil jsem, že se tam stopovat nesmí, a tak jsem se autobusem vrátil do centra a za poslední peníze si koupil lístek na vlak do Vídně, chleba, velkou kolu a karton cigaret.

Domníval jsem se, že cesta zabere několik hodin, a šokovalo mě, když vyšlo najevo, že se jedná o téměř dva dny. V kupé seděl kluk ze Švédska v mém věku a dvě o pár let starší Angličanky. Teprve až daleko na území Jugoslávie jim došlo, že nemám ani peníze, ani jídlo, a nabídli mi, že se se mnou rozdělí. Krajina za oknem byla až bolestně nádherná. Údolí a řeky, usedlosti a vesnice, lidé oblečení tak, jak jsem si představoval, že se chodilo v devatenáctém století, a očividně taky obdělávali půdu postaru, s koňmi a vozy na seno, kosami a pluhy. Část vlakové soupravy byla sovětská, prošel jsem si ty vagony večer, očarovaný neznámými písmeny a vůněmi, neznámým interiérem a tvářemi. Když jsme dojeli do Vídně, chtěla Maria, jedna z dívek, abychom si vyměnili adresy, byla přitažlivá a normálně bych spekuloval o tom, že ji jednou budu moct navštívit v Norfolku a třeba s ní začít chodit a usadit se tam, ale tentokrát mě to ani nenapadlo, toulal jsem se ulicemi na předměstí Vídně a myslel pouze na Ingvild, setkali jsme se jedinkrát, toho jara o Velikonocích, ale pak jsme si psali a žádná se jí nemohla rovnat. Stopl jsem si upjatou blond třicátnici, která mě vysadila na dálnici u benzinky, tam jsem se zeptal několika řidičů náklaďáků, jestli by pro mě neměli místo, jeden z nich přikývl, mohlo mu být tak k padesáti, hubený, snědý, s temně žhnoucíma očima, že prý se jen nejdřív nají.

Postával jsem venku v teplém soumraku, kouřil a sledoval světla podél silnice, s přibývajícím večerem stále zřetelnější, obklopoval mě hukot provozu, tu a tam přerušený prudkým, hlasitým bouchnutím dvířek či náhle se ozývajícími hlasy lidí přecházejících přes parkoviště k veliké benzinové pumpě nebo zpátky k autu. Uvnitř mlčky jedli osamělí hosté mezi rodinami s dětmi, které pokaždé doslova zavalily stoly, u nichž zasedly. Naplňoval mě tichý jásot, právě tohle jsem miloval nadevše, to obyčejné a povědomé, dálnici, benzinku, samoobslužnou restauraci, i tak se však v mnoha detailech lišily od těch, na něž jsem byl zvyklý. Můj řidič vyšel ven, kývl na mě, následoval jsem ho, vyšplhal se do obrovského kamionu, hodil jsem batoh dozadu a usadil se. Nastartoval motor, ozval se hukot, všechno se roztřáslo, rozsvítil světla, rozjížděli jsme se nejdřív pomalu a pak, ačkoliv ztěžka, stále rychleji a rychleji, až jsme se bezpečně ocitli ve vnějším pruhu na dálnici a on na mě poprvé pohlédl. Sweden? zeptal se. Norwegen, odpověděl jsem. Á, Norwegen! opakoval.

Vezl jsem se s ním celou noc a ještě kousek následujícího dne. Zmínili jsme jména několika fotbalistů, především Rune Bratseth ho rozhorlil, ale u toho zůstalo, jelikož anglicky neuměl ani slovo.

Byl jsem v Německu, hladový jako vlk, ovšem v kapse ani vindru, takže nezbývalo než kouřit, stopovat a doufat, že to dobře dopadne. Zastavil mi mladý muž v červeném golfu, jmenoval se Björn, říkal, že jede daleko, dobře se s ním povídalo a večer, když jsme dorazili do cíle jeho cesty, mě pozval k sobě domů, nabídl mi müsli s mlékem, snědl jsem tři misky, ukázal mi fotky z prázdnin, kdy v dětství jezdívali s bratrem do Norska a Švédska, jejich táta byl do Skandinávie blázen, říkal mi, odtud taky jméno Björn. Bratr se jmenuje Tor, dodal a zavrtěl hlavou. Odvezl mě k dálnici, já mu dal svou trojkazetu Clash, podal mi ruku, popřáli jsme si hodně štěstí a já opět zaujal místo u jednoho z nájezdů. Po třech hodinách mi zastavil obrýlený rozcuchaný chlapík s plnovousem v červeném citroënu zvaném „kachna“, nabídl mi, že mě sveze až do Dánska, kam má namířeno. Postaral se o mě, zaujalo ho, když jsem se zmínil, že píšu, říkal jsem si, že to bude asi nějaký profesor, v bufetu mi koupil jídlo, několik hodin jsem se prospal, dojeli jsme do Dánska, koupil mi další jídlo, a když jsem se s ním konečně rozloučil, nacházel jsem se uprostřed Dánska, jen pár hodin od Hirtshalsu, tedy skoro doma. Ale ten poslední kousek ubíhal pomaleji, chytil jsem stop vždycky jen na několik desítek kilometrů, do jedenácti večer jsem se nedostal dál než do Løkkenu a rozhodl se přenocovat na pláži. Prošel jsem po úzké silničce nízkým lesem, asfalt tu a tam pokrývala vrstva písku, a brzy se přede mnou objevily i písečné duny, vyšplhal jsem na ně a ve světle skandinávské letní noci uviděl šedé, lesknoucí se moře. Z kempu či chatové osady ležící o pár set metrů dál zaznívaly hlasy a zvuk motorů aut.

Jak rád jsem tam u moře stál. Cítil slabou vůni soli a syrový závan ve vzduchu. Bylo to moje moře a já byl téměř doma.

Našel jsem prohlubeň a rozbalil spacák, vlezl jsem si do něj, zapnul zip a zavřel oči. Neleželo se mi pohodlně, měl jsem pocit, že mě tam může každou chvíli někdo objevit, ale byl jsem po uplynulých dnech tak unavený, že jsem přesto usnul, jako když mě do vody hodí.

Probudil mě déšť. Promrzlý a ztuhlý jsem se vyhrabal ze spacáku, natáhl si kalhoty, sbalil se a vydal zpátky do města. Bylo šest hodin. Z šedé oblohy tiše a téměř neznatelně mrholilo, klepal jsem se zimou a kráčel svižně, abych se zahřál. Trápil mě sen, který se mi zdál. Figuroval v něm tátův bratr Gunnar, či spíš jeho hněv, šlo o to, že jsem hodně pil a vyváděl hlouposti, vybavoval jsem si ho, když jsem pospíchal nízkým lesem, kudy jsem večer předtím přišel. Šedavé stromy stály bez pohnutí pod hustou vrstvou mraků, zdánlivě víc mrtvé než živé. V prohlubních mezi nimi ležel písek, navátý v měnících se a nepředvídatelných, přesto vždy daných vzorech, na některých místech jako řeka jemných zrníček na hrubším asfaltu.

Došel jsem na větší silnici a pokračoval po ní několik kilometrů, na jedné křižovatce jsem odložil batoh na zem a začal stopovat. Do Hirtshalsu zbývalo jen pár desítek kilometrů. Co si počnu tam, jsem ovšem neměl tušení, nebude snadné dostat se na trajekt do Kristiansandu, když mi nezbyly žádné peníze. Třeba by šlo poslat účet za jízdenku dodatečně? Kdybych potkal dobrou duši, která by pochopila moji situaci?

To snad ne. Teď se navíc rozpršelo.

Naštěstí aspoň není zima.

Zapálil jsem si cigaretu, pročísl rukou vlasy. Déšť rozpil gel a já si otřel lepkavou dlaň o nohavici, shýbl jsem se, vytáhl z batohu walkman, probíral se chvíli těmi několika kazetami, které jsem měl s sebou, vybral si Skylarking od XTC, stiskl play a napřímil se.

V tom snu se objevila i nějaká amputovaná noha, ne? No jo. Odřízli ji těsně pod kolenem.

Usmál jsem se, pak začala ze sluchátek proudit hudba a mě okamžitě naplnila atmosféra doby, ve které deska vyšla. Muselo to být v druhém ročníku na gymnáziu. Ale ze všeho nejvíc mi připomněla dům na Tveitu, sedím tam v proutěném křesle, piju čaj, pokuřuju a zamilovaný do Hanne poslouchám Skylarking. Yngve přijel s Kristin. Všechny ty rozmluvy s mámou.

Po silnici se blížilo auto.

When Miss Moon lays down

And Sir Sun stands up

Me I’m found floating round and round

Like a bug in brandy

In this big bronze cup

Byl to pickup, na kapotě červeně zářil název firmy, nejspíš řemeslník na cestě do práce, když svištěl kolem, ani se na mě nepodíval, a následovala druhá skladba, která jako by vyrostla z té úvodní, ten přechod jsem miloval, i ve mně jako by něco narostlo a já párkrát máchl rukou do vzduchu, přitom udělal dokola několik pomalých kroků a pak ještě jednou.

Objevilo se další auto. Napřáhl jsem ruku se zdviženým palcem. I tentokrát mi ránem znavený řidič nevěnoval ani pohled. Očividně jsem stál na silnici, kudy projíždělo hodně místních. Ale nemůžou mi i přesto zastavit? Svézt mě na větší silnici?

Teprve po několika hodinách se nade mnou někdo slitoval. Ke krajnici stočil svůj malý opel asi pětadvacetiletý Němec s kulatými brýlemi a vážným vzezřením, doběhl jsem auto, přihodil batoh na zadní sedadlo plné zavazadel a usedl dopředu vedle řidiče. Jede z Norska, říkal, míří na jih, může mě vysadit u dálnice, není to daleko, ale třeba mi to trochu pomůže. Yes, yes, very good, vyhrkl jsem. Okna se silně orosila, řidič se při jízdě naklonil a otíral přední okno hadrem. Maybe that’s my fault, ozval jsem se. What? nechápal. The mist on the window, vysvětlil jsem. Of course it’s you, procedil mezi zuby. No dobře, pomyslel jsem si, jestli to chce takhle, tak prosím, a rozvalil jsem se na sedadle.

Vysadil mě o dvacet minut později u velké benzinové pumpy, chodil jsem venku sem a tam a každého, koho jsem zahlédl, jsem se vyptával, jestli nejedou do Hirtshalsu a nemohli by mě vzít. Byl jsem promáčený, hladový a po několika dnech na cestě jsem vypadal poněkud sešle, takže dlouho všichni vrtěli hlavou, až se jeden muž v náklaďáku, plném chleba a pečiva, jak jsem si všiml, usmál a řekl: prosím, naskoč si, jedu do Hirtshalsu. Celou cestu jsem přemýšlel o tom, že se zeptám, jestli by mi nemohl dát nějaký chleba, avšak netroufl jsem si, nejvíc jsem se k tomu přiblížil, když jsem poznamenal, že mám hlad, ale on na tu narážku nezabral.

Když jsem se s ním v Hirtshalsu loučil, zrovna se chystal k odjezdu trajekt. Rozběhl jsem se s těžkým batohem na zádech k pokladně a bez dechu vysvětlil svou situaci pokladní, nemám žádné peníze, mohl bych přesto dostat lístek a účet si nechat poslat poštou? Mám pas, můžu se prokázat, stoprocentně zaplatím. Mile se usmála a zavrtěla hlavou, nejde to, musíte zaplatit v hotovosti. Ale já přece musím na druhou stranu! přesvědčoval jsem ji. Já tam žiju! A nemám žádné peníze. Znovu zavrtěla hlavou. Bohužel, řekla a odvrátila se ode mě.

Sedl jsem si v přístavu na obrubník, položil si batoh mezi nohy a sledoval, jak velký trajekt odráží od mola, vyplouvá a mizí v dáli na moři.

Co mám dělat?

Mohl jsem stopovat zpátky na jih, dostat se dolů do Švédska a odtamtud pak na sever do Norska. Ale není tam taky voda, přes kterou se budu muset přeplavit?

Pokoušel jsem se představit si v duchu mapu a vzpomínal, jestli někde neexistuje propojení mezi Dánskem a Švédskem, ale nic takového neexistuje, že ne? To by člověk musel přece dojet až do Polska, potom přes Sovětský svaz do Finska a odtamtud do Norska. Tedy několik dalších týdnů stopování. A ve východním bloku asi potřebuju vízum, ne? Ale pochopitelně bych se mohl vydat do Kodaně, to zabere jen pár hodin, a vsadit na to, že se mi tam podaří sehnat peníze na trajekt do Švédska. Třeba je vyžebrat, bude-li to nezbytné.

Další možnost byla požádat mámu, aby mi sem do nějaké banky převedla peníze. To nebude problém, ale možná to pár dní potrvá. A navíc nemám peníze na telefon.

Rozbalil jsem další krabičku s velbloudem, sledoval auta, která se neustále pomalu zařazovala do nové fronty, a přitom jsem vykouřil tři cigarety za sebou. Spousta norských rodin, které navštívily Legoland nebo pláž v Løkkenu. Němci na cestě na sever. Mnoho obytných aut, motorek a velkých kamionů na samém konci.

Cítil jsem sucho v ústech a znovu vytáhl walkman. Tentokrát jsem si pustil kazetu Roxy Music. Avšak už po druhé skladbě začal zvuk znít zkresleně a rozblikala se kontrolka baterií. Tak jsem walkman opět zabalil, vstal, hodil si batoh na záda a vydal se zpátky několika bezútěšnými uličkami Hirtshalsu. Chvílemi mi kručelo v břiše. Zvažoval jsem, jestli se nezajít zeptat do pekárny, jestli by mi nevěnovali nějaký chleba, ale to by pochopitelně neudělali. Nesnesl jsem pomyšlení na tak ponižující odmítnutí, rozhodl jsem se ho odložit, dokud opravdu nepůjde do tuhého, a vydal jsem se zpátky do přístavu. Zastavil jsem se před jakousi kavárnou kombinovanou s bistrem, tady by mi mohli dát aspoň sklenici vody.

Prodavačka přikývla a z kohoutku za sebou mi jednu natočila. Sedl jsem si k oknu. Uvnitř bylo téměř plno. Venku se znovu rozpršelo. Upíjel jsem vodu a kouřil. Po chvíli vešli dovnitř dva kluci v mém věku, celí v oblečení do deště, rozvázali si kapuce a rozhlíželi se kolem. Jeden přistoupil a zeptal se, jestli je u mě volno. Of course, odpověděl jsem. Dali jsme se do řeči, ukázalo se, že pocházejí z Nizozemí, míří do Norska a celou cestu ujeli na kolech. Nevěřícně se usmáli, když jsem jim líčil, že stopuju bez peněz z Vídně a teď se hodlám pokusit dostat na trajekt. To proto piješ vodu? zeptal se jeden z nich, přikývl jsem, zeptal se, jestli bych si nedal kafe, já na to that would be nice, a on se zvedl a koupil mi ho.

Odcházel jsem společně s nimi, říkali, že doufají, že se potkáme na palubě, a zmizeli i se svými koly, já se doloudal do míst, kde stály kamiony, a začal se vyptávat řidičů, jestli by mě nevzali, že nemám peníze na trajekt. Ne, nikdo nechtěl, to se dalo čekat. Jeden po druhém startovali motory a vjížděli do lodi, zatímco já se vracel zpátky do kavárny, sedl si a pozoroval trajekt, který znovu pomalu odrazil od mola a pak se zmenšoval a zmenšoval, až za půl hodiny zmizel úplně.

Poslední loď odplouvala večer. Jestli se na ni nedostanu, musím dostopovat na jih do Kodaně. Takový jsem měl plán. Při čekání jsem vytáhl z batohu svůj rukopis a začetl se do něho. V Řecku jsem napsal celou kapitolu, dvakrát jsem se ráno přebrodil na malý ostrůvek a odtamtud na další, boty, tričko, blok, pero, paperback Jacka ve švédštině a cigarety v malém uzlíku na hlavě. Tam jsem vysedával úplně sám v prohlubni ve skále a psal. Měl jsem pocit, že jsem se dostal tam, kam jsem toužil. Seděl jsem na řeckém ostrůvku uprostřed Středozemního moře a sepisoval svůj první román. Současně jsem cítil neklid, protože tam nebylo nic než já, a takovou prázdnotu jsem poznal teprve, když mě prostoupila. Ano, tak to bylo, moje vlastní prázdnota se stala vším, a i když jsem seděl zahloubaný do četby Jacka nebo se skláněl nad blokem a psal o Gabrielovi, svém hlavním hrdinovi, onu prázdnotu jsem si uvědomoval.

Občas jsem skočil do nádherné temně modré vody, ale pokaždé jsem uplaval jen pár temp, než mě napadlo, že tam třeba jsou žraloci. Věděl jsem sice, že ve Středozemním moři nežijí, ale nepomáhalo to, a tak jsem se zase vyhrabal na břeh, voda ze mě crčela a já proklínal sám sebe, jsem to ale idiot, tady se bojím žraloků, copak mi je sedm? Avšak byl jsem sám pod sluncem, sám na břehu moře a naprosto prázdný. Zdálo se mi, že jsem poslední člověk na zemi. Čímž čtení i psaní ztrácelo význam.

Nicméně když jsem četl svou kapitolu o tom, co jsem si představoval, že je námořnická putyka, v přístavu v Hirtshalsu, připadala mi dobrá. Že mě vzali na Akademii tvůrčího psaní, dokazovalo, že mám talent, teď šlo jen o to ho využít. Naplánoval jsem si, že v průběhu následujícího roku napíšu román, který vyjde příští podzim, jistěže i podle toho, jak dlouho zabere tisk a podobně.

Bude se jmenovat Voda nahoře/voda dole.

Když se za několik hodin začalo smrákat, procházel jsem znovu podél řady kamionů. Někteří řidiči na předních sedadlech pospávali, to jsem pak zaklepal na okno a sledoval, jak sebou trhli, načež buď otevřeli dveře, nebo stáhli okýnko, aby zjistili, co jim chci. Ne, nemůžou mě vzít. Ne, nejde to. Ne, jistěže ne, to za mě mají platit lístek, nebo co?

Zářící trajekt přirazil k molu. Všude kolem mě začaly startovat motory. Jedna řada aut se dala pomalu do pohybu, první už mizela otevřenou hubou v útrobách lodi. Byl jsem zoufalý, ale přesvědčoval sám sebe, že to nakonec dobře dopadne. Slyšel snad někdo někdy o mladém Norovi, který na prázdninách umřel hlady nebo který se nedokázal dostat z Dánska domů?

Před jedním z posledních kamionů postávali tři muži a bavili se. Došel jsem k nim.

„Dobrý večer,“ pozdravil jsem, „nemohl by mě někdo z vás vzít na loď? Já totiž nemám peníze na lístek. A musím se dostat domů. Dva dny už jsem nejedl.“

„Odkud jsi?“ ozval se jeden širokým arendalským dialektem.

„Z Arendalu,“ odpověděl jsem tak široce, jak jen jsem dovedl. „Nebo z Tromøyi, přesně řečeno.“

„Neříkej! Já jsem taky tam votaď!“

„A vodkaď?“

„Z Færviku,“ odtušil. „A ty?“

„Z Tybakkenu. A nevzal byste mě teda?“

Přikývl.

„Naskoč si. Až budem najíždět na loď, tak se skrčíš. Bude to v pohodě.“

A tak se také stalo. Když jsme vjížděli na trajekt, krčil jsem se schoulený na podlaze, zády opřený o dveře. Šofér zaparkoval, vypnul motor, já popadl batoh a vyskočil z auta. Když jsem mu děkoval, vstoupily mi do očí slzy. Hej, počkej chvilku! zavolal za mnou. Otočil jsem se, podával mi dánskou padesátikorunu, říkal, že mu k ničemu není, ale mně třeba jo?

Usadil jsem se v samoobslužné restauraci a spořádal velkou porci karbanátků. Loď se dala do pohybu. Všude kolem zněl vzrušený hovor, nadešel večer a my byli na cestě. Přemýšlel jsem o svém šoférovi. Nechoval jsem k těmto týpkům příliš sympatií, zahodili svůj život, vysedávali za volantem, neměli vzdělání, byli tlustí a věřili všelijakým předsudkům a tenhle se od nich nijak nelišil, to jsem viděl, ale doprdele, vždyť on mě vzal na loď!

Když auta a motorky následujícího rána s drncáním a túrováním motorů vyjížděly z trajektu a mizely v ulicích Kristiansandu, leželo ještě město v naprostém tichu. Usadil jsem se na schodech k autobusovému nádraží. Slunce svítilo, obloha se klenula vysoko nade mnou, vzduch už se ohříval. Ušetřil jsem pár drobných z peněz, které mi dal řidič kamionu, abych mohl zatelefonovat tátovi, že jsem přijel. Neznal nic horšího než neohlášené návštěvy. Pár mil od města si koupili dům, který přes zimu pronajímali a v létě v něm sami bydleli, dokud nebylo načase vrátit se zase do severního Norska za prací. Měl jsem v plánu zůstat u nich pár dní a pak si půjčit peníze na cestu do Bergenu, jet tam třeba vlakem, což bylo nejlevnější.

Ale na telefonát bylo ještě příliš brzy.

Vytáhl jsem cestovní deník, který jsem si vedl poslední měsíc, a zapsal všechno, co se událo v Rakousku a potom. Několik stránek jsem věnoval snu, jenž se mi zdál v Løkkenu, tak silný na mě udělal dojem, usadil se mi v těle jako nějaký zákaz, bariéra, kterou nesmím překročit, připadal mi jako důležitá událost.

Kolem mě začal sílit provoz autobusů, náhle přijížděly další a další v sotva minutových intervalech, zastavovaly a hrnuli se z nich lidé. Mířili do práce, viděl jsem jim to na očích, měli v nich prázdný pohled všech výdělečně činných.

Vstal jsem a šel se projít po městě. Obchodní třída Markens byla téměř liduprázdná, jen tu a tam po ní spěchala nahoru či dolů nějaká postava. U popelnice, jíž odpadlo dno, se několik racků přetahovalo o rozsypané odpadky. Ze zvyku jsem zabrousil ke knihovně, protože mě naplnil podobný panický pocit, jaký jsem tu zažíval jako student gymnázia, totiž že nemám kam jít a všichni to vidí, což jsem obvykle vyřešil únikem do knihovny, kde se člověk může zdržovat úplně sám a nikdo se nad tím nepozastavuje. Přede mnou se rozkládalo náměstí, na něm stál šedivý kamenný kostel, jehož střechu pokrývala zelená měděnka. Všechno mi připadalo malé a neutěšené. Kristiansand je maloměsto, právě jsem projel kus Evropy a zjistil, jak se tam věci mají, takže jsem to teď viděl naprosto jasně a zřetelně.

Naproti přes ulici spal bezdomovec opřený o zeď. Měl dlouhé vlasy a vousy, otrhané oblečení a vypadal jako divoch.

Usadil jsem se na lavičce a zapálil si cigaretu. Co když právě on má ten nejlepší život? Dělá si jenom to, co se mu zachce. Když si usmyslí, že se někam vloupá, udělá to. Když se chce ožrat do němoty, udělá to. Když chce otravovat kolemjdoucí, udělá to. Když má hlad, ukradne jídlo. No dobře, lidi s ním pak jednají jako s póvlem nebo se tváří, že neexistuje. Ale dokud jeho nezajímá, co si myslí ostatní, je to přece úplně fuk.

Takhle určitě museli žít první lidé, ještě předtím, než se sestěhovali a začali se živit zemědělstvím, když se jenom potulovali a jedli, co našli, spali, kde se to hodilo, a každý den pro ně mohl být poslední. Tenhle muž nemá žádný dům, do kterého by se musel vracet, k němuž by byl uvázaný, nemusí se starat o žádnou práci, dodržovat pracovní dobu, když pocítí únavu, ano, tak si prostě lehne tam, kde se zrovna nachází. Město se stalo jeho lesem. Byl neustále venku, kůži měl tmavě hnědou a vrásčitou, vlasy a šaty špinavé.

Věděl jsem, že i kdybych chtěl, nikdy nemůžu skončit tak jako on. Že bych se mohl zbláznit a stát se bezdomovcem, mi přišlo nemyslitelné.

Opodál na náměstí zastavil starý Volkswagen Transporter. Na jedné straně z něj vyskočil obtloustlý, nalehko oblečený muž, na druhé straně obtloustlá, nalehko oblečená žena. Otevřeli zadní dveře a začali vykládat bedýnky s květinami. Zašlápl jsem nedopalek na suchém asfaltu, hodil si batoh na záda a znovu se vydal na nádraží, odkud jsem zatelefonoval tátovi. Byl protivný a rozčilený a prohlásil, že se nehodí, abych k nim jezdil, mají teď přece malé dítě a nemůžou přijímat návštěvy ohlášené takhle na poslední chvíli. Měl jsem zavolat dřív, pak by to nebyl problém. Teď k nim má přijet babička a ještě jeden kolega. Odpověděl jsem, že to chápu, omluvil jsem se, že jsem nezavolal dřív, a pak jsme oba zavěsili. Chvíli jsem tam stál se sluchátkem v ruce a přemýšlel, načež jsem vytočil číslo Hilde. Řekla, že u ní můžu bydlet a že mě přijede vyzvednout.

Za půl hodiny už jsme mířili z města ven, seděl jsem vedle ní ve starém golfu, okýnko otevřené, v očích slunce. Smála se a prohlásila, že pěkně zapáchám, že si musím hned po příjezdu vlézt do vany. Pak se můžeme usadit na zahradě za domem, tam je stín a nasnídáme se, to, zdá se, taky potřebuješ.

Strávil jsem u Hilde tři dny, dost na to, aby mi máma stačila poslat na účet trochu peněz, a pak jsem se vydal vlakem do Bergenu. Odjížděl jsem odpoledne, slunce zaplavovalo lesnatou krajinu Indre Agderu, která to přijímala různě: voda v jezerech a řekách se třpytila, husté jehličnany zářily, lesní podloží se červenalo, listy na stromech střídaly odstíny, když je tu a tam rozvlnil závan větru. Uprostřed této hry světla a barev však už narůstaly stíny, stále větší a temnější. Dlouho jsem stál u okna v posledním vagonu a pozoroval neustále mizící detaily v krajině, jež jako by se vrhaly zpátky, ve prospěch nových v nepřetržitě přitékající řece pařezů, kořenů, skalisek a vývratů, potoků a plotů, nenadálých obdělaných svahů s farmami a traktory. Jedině koleje železnice, po nichž jsme uháněli, se neměnily, stejně jako dva lesknoucí se body ležící v místech, kde se odráželo slunce. Byl to podivuhodný jev. Vypadalo to jako dvě světelné kuličky stojící bez hnutí, vlak se sice řítil více než stokilometrovou rychlostí, avšak světelné kuličky se po celou dobu nacházely ve stejné vzdálenosti.

Několikrát jsem se tam v průběhu cesty vrátil, abych se na světelné kuličky znovu podíval. Zvedaly mi náladu, cítil jsem se téměř šťastný, jako by v nich spočívala naděje.

Jinak jsem seděl na svém místě, kouřil a pil kafe, přečetl několikery noviny, ale žádnou knížku, říkal jsem si, že by to mohlo ovlivnit styl mojí prózy, že bych mohl ztratit to, kvůli čemu mě přijali na Akademii tvůrčího psaní. Po nějaké době jsem vytáhl dopisy od Ingvild. Měl jsem je u sebe po celé léto, v přehybech už byl papír dost prošoupaný a uměl jsem je prakticky nazpaměť, avšak vyzařovaly jakési světlo, cosi dobrého a radostného, co mě naplnilo pokaždé, když jsem je četl. Bylo to kvůli Ingvild, z toho, jakou jsem si ji pamatoval z našeho jediného setkání, a taky z toho, co odhalovala slova, která mi napsala, další příčinou se pak stala neznámá budoucnost, jež mě očekávala. Ingvild byla jiná a připadalo mi zvláštní, že kdykoliv jsem na ni myslel, stával jsem se jiným i já. Když jsem o Ingvild přemýšlel, měl jsem sám sebe raději. Jako by ve mně pomyšlení na ni cosi zničilo a poskytlo mi tím nový začátek, či mě kamsi posunulo.

Věděl jsem, že Ingvild je ta pravá, uvědomil jsem si to okamžitě, snad jsem si to ani nepomyslel, spíš jsem jen podvědomě vnímal, že chci pobývat v blízkosti osoby a osobnosti, jako je ona, a obklopit se její přítomností.

Jaká vlastně byla?

Byl jí vlastní vhled do sebe samé i do situací, jen na moment ho někdy přerušil její smích, avšak vzápětí se opět obnovil. Uvážlivost, snad dokonce až skeptičnost, kterou vám dovolila překonat, avšak bála se, abyste ji nepřechytračili. V tom spočívala její zranitelnost, nikoliv však slabost.

Tak rád jsem si s ní povídal a tak rád jsem si s ní psal. Že byla první, na co jsem pomyslel den po našem setkání, nemuselo ještě nic znamenat, to se mi občas stávalo, jenže s ní mě to neopouštělo, myslel jsem na ni od Velikonoc každý den a uběhly už čtyři měsíce.

Neměl jsem tušení, jestli to prožívá stejně. Pravděpodobně ne, avšak tón jejích dopisů mi napovídal, že i ona z naší korespondence vnímá napětí a přitažlivost.

Máma se ve Førde přestěhovala z řadového domku do suterénního bytu v Angedalenu, deset minut od centra. Dům stál na pěkném místě, na jedné straně les, na druhé pole táhnoucí se k řece, ale byt sám byl maličký a studentský, jeden velký pokoj s kuchyní a koupelnou, nic víc. Měla tam zůstat, dokud si nenajde něco lepšího k pronájmu či dokonce ke koupi. Říkal jsem si, že ty dva týdny, které u ní strávím, než se konečně přestěhuju do Bergenu, budu psát, a máma navrhla, že si můžu půjčit chatu jejího strýce Steinara, nacházela se u staré salaše v lese nad statkem, odkud pocházela babička. Máma mě tam odvezla, před salaší jsme si spolu vypili kafe, pak odjela zpátky a já vešel do chaty. Stěny, podlaha, strop i nábytek, všechno bylo z borového dřeva. Tu a tam tkaný kobereček, několik jednoduchých obrazů. Štos časopisů v košíku, krb, kuchyňka.

Přesunul jsem si jídelní stůl ke stěně bez oken, na jednu stranu položil hromádku papírů, na druhou hromádku kazet a usadil se. Avšak psát jsem nedokázal. Prázdnota, které jsem si poprvé všiml na ostrůvku u Antiparu, byla zpátky, znovu jsem ji pocítil, přesně tak jako tenkrát. Svět se zdál prázdný, byl ničím, pouhým obrazem, a prázdný jsem byl i já.

Lehl jsem si do postele a prospal dvě hodiny. Když jsem se probudil, venku už se zešeřilo. Modrošedé večerní světlo leželo nad lesem jako závoj. Pomyšlení, že bych psal, se mi stále ještě nezamlouvalo, tak jsem se místo toho obul a vyrazil ven.

Nahoře v lese šuměl vodopád, jinak všude panovalo naprosté ticho.

Ne, kdesi zacinkalo několik zvonečků.

Sešel jsem k potoku na pěšinu a vydal se po ní vzhůru do lesa. Rostly tam vysoké temné smrky, zemi pod nimi pokrýval mech, sem tam jím prorůstaly holé kořeny. Někde se pokoušely prodrat za světlem útlé listnaté stromky, jinde vznikly okolo popadaných stromů malé světlinky. A prostor se přirozeně otevíral i podél potoka, který zurčel a šplouchal, řítil se a padal po skalách a kamenech. Jinak bylo vidět jen husté temně zelené jehličí. Ubíral jsem se do kopce, slyšel jsem své kroky, cítil, jak mi srdce buší v hrudi, v krku a ve spáncích. Šumění vodopádu sílilo, brzo jsem se ocitl na útesu nad velkou tůní a hleděl na prudce se svažující holou skálu, po níž proudila dolů voda.

Bylo to krásný pohled, avšak nemohl jsem ho nijak využít, a tak jsem se vydal lesem vzhůru podél vodopádu, vystoupal až nahoru k holému skalisku, po němž jsem zamýšlel vyšplhat posledních pár set metrů až nahoru.

Nade mnou se klenula šedivá obloha, vedle mě se valila třpytící se voda průzračná jako sklo. Mech, po němž jsem kráčel, byl nasáklý vodou a tu a tam se odtrhl; noha mi sklouzla a pod ní se objevila tmavá skála.

Najednou mi přímo pod nohama cosi vyskočilo.

Vyděsilo mě to, až jsem zkoprněl. Málem se mi zastavilo srdce.

Malé šedivé stvoření pelášilo pryč. Byla to myš nebo nějaká malá krysa.

Zkusmo jsem se sám pro sebe pousmál. Pokračoval jsem vzhůru, ale nepatrný strach se ve mně zahnízdil, do temného lesa jsem teď pohlížel s nelibostí a nepřetržitý příval zvuků od vodopádu, které mi do té chvíle zněly příjemně, se změnil v cosi výhružného, kvůli němu jsem slyšel jen vlastní dech, a tak jsem se za několik minut otočil a vydal se zpátky dolů.

U obezděného ohniště pod salaší jsem se posadil a zapálil si cigaretu. Mohlo být tak jedenáct, možná půl dvanácté. Salaš jistě vypadá stejně, jako když tu kdysi ve dvacátých či třicátých letech pracovala babička. Ano, tedy víceméně stejně. Přesto však bylo všechno jinak. Psal se srpen roku 1988, já byl člověk osmdesátých let, poslouchal jsem Duran Duran a The Cure, nikoliv písničky hrané na housle a tahací harmoniku jako dědeček v době, kdy si s kamarádem za soumraku přicházeli nahoru namlouvat babičku a její sestry. Nepatřím sem, cítil jsem to celou svou bytostí. Nepomáhalo vědomí, že mě vlastně obklopuje les osmdesátých let a hory osmdesátých let.

Tak co tady dělám?

Chystal jsem se psát. Ale nemohl jsem, byl jsem naprosto sám a v hloubi duše osamělý.

Když týden uběhl a máma přijížděla nahoru po úzké kamenité cestě, seděl jsem na schodech, sbalený batoh mezi nohama, a čekal na ni, aniž jsem napsal jediné slovo.

„Měl ses pěkně?“ ptala se.

„Ale jo,“ přisvědčil jsem. „Jenže jsem toho moc neudělal.“

„Ne?“ pohlédla na mě. „Ale třeba ti prospělo, že sis trochu odpočinul.“

„To určitě.“ Zapnul jsem si bezpečnostní pás a vyrazili jsme zpátky do Førde, kde jsme se zastavili na večeři v hotelu Sunnfjord. Vybrali jsme si stůl u okna, máma si pověsila kabelku přes židli a pak jsme si šli vybrat z bufetu uprostřed jídelny. Bylo tam téměř liduprázdno. Když jsme se s talíři usadili, přišel číšník, objednal jsem si kolu, máma minerálku, a když zmizel, začala mi vyprávět o svých plánech ohledně dalšího vzdělávání v psychiatrické péči u nich ve škole, nyní se zdálo, že z nich něco bude. Sama našla prostory, krásnou starou školu, jak mi líčila, nepříliš daleko od zdravotnické školy. Je to stará dřevěná budova, která má duši, vykládala, velké místnosti, vysoké stropy, něco úplně jiného než ty nízké zděné bunkry, v nichž vyučuje teď.

„To zní pěkně,“ poznamenal jsem a vyhlížel přitom ven na parkoviště, kde se ve slunečním svitu blýskalo několik aut. Stráň na protějším břehu řeky se zelenala, kromě vybíhajícího pásu domů, které jako by vibrovaly svými mnoha různorodými barvami.

Číšník se vrátil zpátky, vypil jsem sklenici koly jedním dlouhým lokem. Máma začala mluvit o mém vztahu ke Gunnarovi. Prohlásila, že se skoro zdá, že jsem se s ním vnitřně ztotožnil, vytvořil si z něho své superego, toho, který stanovuje, co můžu a nemůžu dělat, co je špatné a co ne.

Odložil jsem vidličku a nůž a zadíval se na ni.

„Ty jsi četla můj deník?“

„Ne, deník ne,“ odvětila, „ale nechal jsi doma ležet nějaký sešit, do kterého sis psal, když jsi teď o prázdninách cestoval. Vždycky přece vůči mně býváš otevřený a o všem mi vyprávíš.“

„Ale to byl deník, mami. A cizí deníky se nečtou.“

„Ne, to je jasné,“ přitakala, „to přece vím. Ale když jsi ho nechal ležet v obýváku na stole, působilo to, jako že v něm nic tajného není.“

„Ale přece jsi poznala, že je to deník, ne?“

„Ne. Je to přece cestovní deník.“

„No dobře, dobře, byla to moje chyba,“ připustil jsem, „neměl jsem ho tam nechávat ležet. Ale co jsi to říkala o Gunnarovi? Že se ti zdá, že jsem se s ním vnitřně ztotožnil? Co jsi tím myslela?“

„Připadalo mi to tak v tom snu, který popisuješ, a taky podle toho, jak o něm potom přemýšlíš.“

„Jo?“

„Tvůj otec byl na tebe hrozně přísný, když jsi vyrůstal. Ale potom najednou zmizel a ty jsi možná dostal pocit, že si můžeš dělat, co se ti zlíbí. Takže máš dvě sady norem, ale obě přišly zvenčí. Jde o to, aby si člověk stanovil svoje vlastní hranice. Musí přijít zevnitř, z tebe samého. Tvůj otec to tak neměl, a proto byl možná tolik zmatený.“

„Je,“ odtušil jsem, „pořád ještě žije, pokud vím. Přinejmenším jsem s ním před týdnem telefonoval.“

„Ale teď se zdá, že sis dosadil na otcovo místo Gunnara,“ pokračovala a krátce na mě pohlédla. „S Gunnarem to nemá nic společného, řeč je o tvých vlastních hranicích. Ale ty jsi teď dospělý a musíš se s tím vypořádat sám.“

„A o to se právě pokouším, když si píšu deník,“ řekl jsem. „Jenže potom si ho kdekdo čte, takže jak se s tím můžu v klidu sám vypořádávat?“

„Omlouvám se. Ale skutečně jsem si nemyslela, že to pokládáš za svůj deník. Ten bych v životě neotevřela.“

„To je v pohodě, jak jsem řekl,“ opakoval jsem. „A nedáme si moučník?“

Dlouho do večera jsme seděli u ní v pokoji a povídali si, pak jsem vyšel do předsíně, zavřel za sebou dveře, přinesl si nafukovací matraci, která stála opřená o zeď v koupelničce, položil ji na podlahu, natáhl na ni prostěradlo, svlékl jsem se, zhasl a uložil se ke spánku. Doléhalo ke mně, že máma uvnitř ještě něco kutí, tu a tam projelo venku auto. Vůně plastové matrace mi připomínala dětství, výlety pod stan, otevřenou krajinu. Doba teď byla jiná, avšak pocit očekávání stejný. Nazítří odjedu do Bergenu, velkého studentského města, nastěhuju se do vlastního bytu a nastoupím na Akademii tvůrčího psaní. Po večerech a nocích budu vysedávat v Café Opera nebo chodit na koncerty skvělých kapel do Hulenu. To je fantastické. Ale nejúžasnější je, že se do toho samého města přestěhuje Ingvild. Domluvili jsme se, že se setkáme, dostal jsem telefonní číslo, na které mám po příjezdu zavolat.

To je až příliš krásné, aby to mohla být pravda, přemýšlel jsem, jak jsem tam ležel na nafukovací matraci, plný neklidu a radosti z toho, co mě brzy čeká. Převaloval jsem se z boku na bok a z pokoje slyšel mámu, jak mluví ze spaní. Ano, říkala. Pak následovala dlouhá pauza. Ano, ozvala se znovu. Je to tak. Dlouhá pauza. Ano. Ano. Hm. Ano.

Table of Contents

Díl šestý