Originally published as “Liliane Susewind – So springt man nicht mit Pferden um”

© S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main, 2009

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D – 69469 Weinheim

Illustrations: Eva Schöffmann-Davidov, 2009

Translation © Alena Bezděková, 2019

ISBN 978-80-7617-974-5

Začátek školního roku

Lili stála před zrcadlem a snažila se zkrotit své vzpurné rezavé kadeře. Dnes ráno její vlasy zas jednou připomínaly rozzuřený smeták. Po dvou měsících letních prázdnin znovu začínalo vyučování, a tak Lili chtěla, aby tentokrát pro změnu vypadala hezky.

„Kam půjdeme?“ zaštěkal bílý psík Bonsaj a nedočkavě vrtěl ocasem.

Lili se urputně snažila upravit zvlášť neposlušný pramen vlasů.

„Já jdu do školy,“ odpověděla.

„Beze mě?“ svěsil nešťastně Bonsaj rozježené uši.

„Nedá se nic dělat.“ Lili omluvně pohlédla na psíka, který byl už víc než tři roky jejím věrným průvodcem. Že mu rozumí, to považovala za nejsamozřejmější věc na světě. Měla totiž zvláštní dar: uměla mluvit se zvířaty.

„Snídaně je hotová!“ ozval se zdola mužský hlas a Lili seběhla do kuchyně. Tam se její táta právě chystal vytáhnout housky z trouby.

„Ahoj, holčičko!“ zvolal.

Máma seděla za stolem ukrytá za novinami a jen zabrumlala: „Dobré ráno!“

Zato babička, která s nimi žila, přivítala vnučku políbením na nos.

Táta mezitím postavil na stůl vázu s červenými jiřinami, které očividně zrovna natrhal na zahradě.

„Všechny kytky věší hlavy,“ konstatoval ustaraně. „Léto bylo strašně horké a málo pršelo. Příroda i všechny rostliny tím hrozně trpí.“

Lili se posadila za stůl a položila ruce kolem stonků, aby napůl zvadlým květinám trochu pomohla. Jenže jiřiny na tom byly vážně špatně – jejich květy zůstaly smutně svěšené. Táta chvíli Lili sledoval, pak si povzdechl a změnil téma.

„Co Lukáš? Už vstal?“

Ještě než Lili stačila odpovědět, Lukáš sešel ze schodů. Byl čerstvě osprchovaný a vypadal jako vždycky skvěle. Tmavé vlasy se mu leskly, protože byly ještě mokré, a jeho krásné, tmavé oči se zahleděly na Lili.

Ta se jen usmála a v duchu byla hrdá na to, že nejhezčí kluk ze školy je jejím nejlepším kamarádem. Dokonce u nich teď bydlel! Nastěhoval se do sousedního pokoje, protože jeho rodiče byli na služební cestě v Číně.

Lukáš všechny pozdravil a zrovna se chystal posadit ke stolu, když na jeho židli vyskočila oranžově pruhovaná kočka.

Rozmrzele se na něj podívala a zamňoukala: „Snad nechcete začít s ranní konzumací potravy, aniž byste se předtím postaral o můj hladový žaludek?“

Podrážděně zabušila ocasem do židle. „Je vskutku tak obtížné zapamatovat si, komu se máte věnovat nejdříve?“

Kočka patřila Lukášovi, a tak bydlela spolu s ním u Větroplachových. I když si s Bonsajem báječně rozuměla, občas to s ní nebylo snadné. Byla totiž zvláštní. Považovala se za „nejelegantnější a nejvznešenější kočku na světě“. Právě proto ji pojmenovali Šlechtična.

Lili Lukášovi přeložila, co kočka říkala, protože jí samozřejmě nerozuměl. Slyšel jen hlasité mňoukání. Jenže už ji znal natolik dobře, že si dokázal domyslet, na co si stěžuje. Ještě než Lili domluvila, už vytahoval ze skříně konzervu s kočičí paštičkou. Šlechtična pružně seskočila ze židle, otírala se mu o kotníky a sledovala, co dělá.

„Ne, tuhle konzervičku ne!“ protestovala. „Na tu dneska nemám chuť. Dala bych si spíš pečenou myšku.“

„Copak má za výhrady?“ zeptal se Lukáš. „Že by se jí zase zachtělo pečené myšky?“

Lili přikývla a nedokázala skrýt úsměv. Šlechtična už tohle přání vyjádřila několikrát. Jenže konzerva s myší pečínkou se nikde neprodává, a tak pruhovaná dáma výjimečně nedokázala prosadit svou vůli. Před několika dny Liliina tátu napadlo, aby kočce nabídli Bonsajovu psí konzervu. Udělali to a Šlechtična byla přímo uchvácená tím, co považovala za myší pečínku.

Jenže Lukáš zavrtěl hlavou. „Ani nápad, pro kočky není častá konzumace psích konzerv zdravá!“

Lili věděla, že má pravdu. Odkašlala si a naklonila se ke Šlechtičně. „Prosím, madam, byla byste tak laskavá a zvážila byste možnost, že sníte obvyklou stravu?“

Lili se při rozhovoru s kočkou snažila vyjadřovat co nejvybraněji. „Velice bych vám to doporučovala, protože mám pocit, že se vám po vaší běžné konzervě přímo rozzáří srst a přímo nádherně se leskne,“ dodala a jen stěží dokázala udržet vážnou tvář, protože Lukáš vyprskl smíchy.

„Skutečně?“ zamňoukala kočka a okouzleně si přejela packou po krásné oranžové srsti. „Nu což, v tom případě bych mohla výjimečně akceptovat svou obvyklou krmi.“

Lili její slova přeložila a Lukáš Šlechtičně naplnil misku kočičí konzervou. Když to Bonsaj viděl, přiskotačil blíž a vyštěkl: „Co kdybys mi taky dala kousek její konzervy? Já chci taky svítit!“

Lili se rozesmála. Sotva její smích dozněl, jiřiny ve váze se jako mávnutím kouzelného proutku narovnaly.

„No vida!“ zvolala babička. „A pak že to nepůjde!“

„Ty jsi moje šikulka,“ pochválil Lili i táta. Celá rodina už považovala za úplně normální, že Lili nejen umí mluvit se zvířaty, ale navíc má zvláštní vliv na rostliny.

Květiny, keře nebo stromy začaly v její přítomnosti nebo dokonce po jejím dotyku růst nebo kvést – a tento účinek se několikanásobně zvýšil, když se zasmála.

Všichni se důkladně nasnídali. Během jídla Šlechtična poblahopřála Bonsajovi k jeho „knížecí pochoutce“ a konstatovala, že bude určitě nesmírně chutná. Pak tiše dodala: „Jak se ovšem zdá, nedokáže dodat srsti lesk. To mě kvůli vám velice mrzí.“ Pak spokojeně zvedla nos do výšky.

Bonsaj na její poznámku nezareagoval. To proto, že kočičí a psí řeč jsou úplně odlišné a psík kočce bez Liliina překladu nerozuměl. Jenže ta mlčela, protože si řekla, že se do toho už radši nebude plést.

Konečně Lili s Lukášem vyrazili do školy. Lili si uvědomila, že je nervózní. Celé dva měsíce tam nebyla!

Když došli ke školní budově, k Lukášovi se hned přiřítilo několik kluků. Všichni se s ním hlasitě zdravili. Stejně jako Lukáš byli o rok starší než Lili a drsně mezi sebou vtipkovali a smáli se. Když s nimi Lukáš mluvil, působil mnohem obhroubleji než obvykle a Lili měla najednou pocit, že překáží. Proto se rozhodla, že se radši porozhlédne po dětech ze své třídy. Sotva se obrátila k odchodu, Lukáš na ni zavolal: „Uvidíme se o přestávce!“

Jeho kamarádi rázem zmlkli a změřili si ji pohledem. Samozřejmě věděli, že se s ní Lukáš přátelí, ale přesto je jeho „trapná“ poznámka překvapila. Jenže ten si z nich očividně nic nedělal a rošťácky se na Lili usmál.

Té nezbylo, než mu úsměv oplatit. Byla ráda, že má tak dobrého kamaráda, jakým byl Lukáš. Věděla totiž, jaké to je, když je člověk osamělý. Velice dobře si vzpomínala na to, jak před několika měsíci přišla jako „nová“ do téhle školy a jak se s ní zpočátku nikdo nechtěl kamarádit. Na vině byla hlavně Terka Korková a její parta. Od prvního dne jí dělali ze života peklo.

Nikdo ze třídy se s nimi nechtěl dostat do křížku tím, že by se jí zastal. Teď už parta neexistovala. Všechny kamarádky vůdkyni party opustily. O letních prázdninách Lili zjistila, že máma Terku a její sestru Týnu týrá. Sociální úřad pak zajistil jejich přestěhování k babičce, kde se jim mělo vést líp. Lili si říkala, jestli Terka bude vůbec chodit do její třídy… Za okamžik bylo vše jasné: Terka zrovna přecházela přes silnici a namířila si to přímo k ní. Lili se v duchu obrnila. Dosavadní setkání s ní rozhodně nebyla procházkou růžovým sadem. Ale pak si uvědomila, že spolužačka vypadá jinak. Její tvář, která bývala napjatá a zahořklá, působila měkčí – jako by jí vytrhli bolavý zub. Terka mlčky prošla kolem Lili a ignorovala ji.

Vtom se ozvalo zvonění: za pět minut osm! Lili chtěla zrovna vejít do školní budovy, když někdo zavolal: „Kuku!“

Lili se obrátila. Za ní stál Bonsaj!

„Co ty tady děláš?“ vyhrkla zmateně.

Bonsaj vrtěl ocasem. „Já… Přišel jsem za tebou… chci tam jít taky,“ odpověděl.

Lili si k němu udiveně klekla. „Jak? Proč? Ty se mnou do školy přece chodit nemůžeš!“

„Proč ne? Byla to hračka! Pořád za tvou vůní…“

„Jenže psi do školy nesmějí,“ vysvětlovala Lili.

„Bonsaji, prosím, běž domů.“

„Musím?“ Bílý psík svěsil hlavu. „Vážně?“

Když se na něj Lili přísně podívala, otráveně vyštěkl: „Tak teda jo…“ a neochotně vyrazil na zpáteční cestu.

Lili ho chvilku sledovala pohledem a pak se rozběhla do školy. Ve třídě vládl naprostý chaos. Zdálo se, že všichni mluví současně a vyprávějí si, jak strávili prázdniny. Přesto ji přivítala řada veselých pozdravů, protože už dávno nestála stranou a našla si už pár kamarádů.

Vtom do třídy vstoupil třídní učitel pan Gabánek. V místnosti se rázem rozhostilo ticho. Důvodem nebyl učitel, ale hnědovláska, která ho doprovázela. Nová žačka! Lili se napjatě naklonila dopředu a pozorovala dívku. Měla drobnou, nevýraznou tvář a nosila brýle. Hnědé vlasy jí sahaly až po ramena a byly úplně rovné – což jí Lili tiše záviděla. Oblečení měla značně obnošené stejně jako modré polobotky.

„Dobrý den, děti,“ pozdravil žáky pan Gabánek.

„Máte novou spolužačku. Její rodina se sem přistěhovala teprve nedávno, a tak tady ještě nikoho nezná. Jmenuje se Flora Jansenová.“

Několik dětí se zasmálo, další její jméno zopakovaly, jako by nedokázaly uvěřit, že se tak dívka skutečně jmenuje. Lili by jim nejradši vynadala. Uměla si představit, jak se Flora cítí, protože když ona přišla poprvé do třídy, někteří spolužáci se pošklebovali jejímu příjmení a pokřikovali na ni:

„Cože? Větroplachová?“ Tehdy by se nejradši propadla do země, jak se styděla.

Flora zrudla a zírala na špičky nohou. Ale to už Liliina ruka vystřelila nad hlavu. Pan Gabánek se na ni překvapeně zadíval.

„Ano?“

„Flora se může posadit vedle mě… teda, jestli chce.“

Místo vedle Lili bylo volné, protože Soňa, která obvykle sedávala vedle ní, byla nejspíš nemocná.

Flora zvedla hlavu a překvapeně se na Lili podívala.

Učitel se usmál. Zdálo se, že se mu ulevilo.

„Chceš sedět vedle Lili?“ zeptal se hnědovlásky.

Ta jen ostýchavě přikývla.

„Tak se jdi posadit.“

Nemusel jí to říkat dvakrát. Prošla místností, vklouzla na židli vedle Lili a zmizela v lavici.

Vtom se ozvalo pohrdavé zašeptání: „Hele, řekni mi, kdepak jsi vyhrabala ty boty?“

Byla to Glorie, spolužačka, se kterou si Lili zrovna moc nerozuměla. Dříve patřila do Terčiny party a dávala Lili důkladně zabrat, stejně jako její nejlepší kamarádka Viktorie, která se právě hlasitě smála Gloriině neomalené poznámce.

Lili se na Glorii zamračila, jenže ta si toho nejspíš vůbec nevšimla. Ale to už třídní učitel začal s opakováním látky a všichni se museli soustředit na vyučování. Když se o dvě hodiny později ozvalo zvonění a začala velká přestávka, Flora vyklouzla ze třídy a zalezla do nejodlehlejšího kouta školního dvora. Lili se za ní chtěla vypravit, když zaslechla známý hlas: „Tady jsem, Lili!“

Byl to Lukáš a zamířil přímo k ní. A spolu s ním víc než tucet kluků a holek. Tak tomu bylo o velké přestávce vždycky. Lukáš byl tak oblíbený, že ho neustále sledoval houf dětí. Lili to často mrzelo, protože si s ním mohla ve škole jen málokdy promluvit o samotě, ale tentokrát jí jeho svita vadila víc než obvykle.

„Chtěla bych ti někoho představit,“ vyhrkla a odtáhla ho od ostatních. Lukáš uměl navazovat kontakt mnohem líp než ona, dokázal rozpovídat úplně každého. Určitě si poradí i s Florou. Lukášovi fanoušci se za ním rozběhli jako stádo ovcí. Dva z nich, Tomáš a Fabián, se na Lili dívali úkosem.

Bylo jasné, že se jim vůbec nelíbí, že je ta zrzka tak samozřejmě připravila o jeho pozornost.

Když Lili s ostatními žáky zamířila k Floře, v dívčině tváři se objevila panika. Lili si rázem uvědomila, jak hrozivě to musí vypadat. Ale už bylo pozdě na to, aby něco podnikla.

„Tohle je Lukáš,“ pronesla mírným hlasem.

Lukášovi fanoušci se na hnědovlásku zvědavě zadívali. Z jejich znechucených výrazů bylo jasné, jak na ně její staré polobotky a obnošené oblečení zapůsobilo.

„Ahoj,“ pozdravil ji Lukáš a usmál se.

Flora vyděšeně vstala. Zírající skupina spolužáků ji viditelně vystrašila. Lili si uměla představit, co se jí v hlavě odehrává: Lukáš je příliš hezký. Není normální, aby kluk jako on přišel k holce jako Flora a kamarádsky ji pozdravil. Lili v duchu proklínala pravidla, která mezi dětmi platila.

Flora se bojácně podívala na Lukáše. Ten se znovu usmál. „Ty jsi nová?“ zeptal se.

„Já… jmenuji se Flora,“ odpověděla zajíkavě.

Sotva vyslovila své jméno, někteří z kluků se začali smát. Lili se napřímila.

Lukášův pohled putoval mezi Florou a spolužáky. Pak řekl chlapci, který se smál nejhlasitěji: „Fabiáne, jestlipak víš, co tvoje jméno znamená?“

Fabián překvapeně zakroutil hlavou.

„Fabián pochází z italského Fabius, což znamenalo pěstitel bobů.“

Ostatní kluci se bujaře rozesmáli.

Lili se nesmála. Zas jednou ji překvapilo, co všechno Lukáš ví. Díky své inteligenci se vyznal i v takových věcech, o kterých mnoho dospělých nejspíš nikdy neslyšelo.

Flora na něj dál mlčky zírala.

Lukáš nakonec pronesl: „Takže… no tak se měj!“ Bezradně se podíval na Lili a odešel. A v jeho patách i zástup kluků.

Lili zůstala stát u Flory. Jenže netušila, o čem s ní má mluvit. Ta se na ni jen ostýchavě dívala a taky mlčela. Pak si rozpačitě něco sebrala z rukávu.

„Co je to?“ zeptala se Lili, protože nevěděla, co říct.

„Žíně,“ odpověděla Flora tiše a omluvně pokrčila rameny. „Nikdy se jich pořádně nezbavím…“

Lili zbystřila pozornost. „Cože? Žíně?“

„Ano… já… máme jezdeckou farmu.“

Lili zůstala stát s pusou dokořán. „Jezdeckou farmu?“

Flora se ostýchavě usmála. „Ano.“

„Ty máš vlastního koně?“

„Ano, poníka,“ usmála se. „Jmenuje se Esmeralda a dostala jsem ji ke čtvrtým narozeninám. Už bych mohla jezdit většího koně, ale já žádného jiného nechci.“

„Já jsem ještě nikdy na koni nejela.“

Flora se pátravě podívala na Lili a pak se rozpačitě zadívala k zemi.

„Jestli chceš, můžeš přijít k nám,“ pronesla sotva slyšitelně. „Mohla by sis vybrat některého z koní a projet se.“

Lili nevěřila vlastním uším. „To by byla paráda!“ vykřikla. „Mohl by Lukáš přijít taky?“

Flora se na ni nechápavě podívala. „Tamten kluk?

Ten by určitě nechtěl přijít…“

„Určitě by chtěl! Je to můj nejlepší kamarád a docela jistě by si taky chtěl zajezdit.“

„Ten kluk je tvůj nejlepší kamarád?“ zeptala se Flora nevěřícně a otočila se po Lukášovi. Toho mezitím obklopilo tolik dětí, že skoro nebyl vidět.

„Asi je hodně oblíbený…“

„Jo, to máš pravdu. Ale mimo školu ho ten dav naštěstí nepronásleduje.“

Flora se usmála a Lili jí úsměv oplatila.

„Pokud chcete, klidně můžete dneska odpoledne přijít,“ oznámila Flora.

„Tak jo!“ vyhrkla Lili nadšeně a už se nemohla dočkat.

Jezdecká farma Jansenových

Po vyučování se Lili s Lukášem rozběhli domů. Tátovi rychle vysvětlili, co mají v plánu, a nasedli na kola. Jezdecká farma Jansenových nebyla daleko. Lili se nemohla dočkat. S koňmi se zatím setkala jen letmo a byla na ně hrozně zvědavá.

Když projeli zatáčkou na polní cestě, spatřili několik velkých budov postavených na pastvině. To musí být jezdecká farma!

V ohradách se klidně popásalo pár koní. Louky byly po horkých letních měsících spálené a Lili se v duchu ptala, jestli tam koně vůbec najdou něco k snědku.

Čím víc se kamarádi blížili k farmě, tím víc si uvědomovali, jaké tam vládne ticho. Před farmou nestála žádná auta, široko daleko nebylo ani živáčka. Ale když sesedli z kol, z největší budovy vyšla žena. Byla to vysoká štíhlá hnědovláska. Na sobě měla kalhoty s laclem, holínky a kšiltovku.

„Ahoj. Já jsem Slávka Jansenová,“ představila se. Musela to být Flořina máma. „Máte dohodnutou lekci?“ zeptala se přátelsky s lehkým přízvukem.

„Ne, nás pozvala Flora,“ odpověděl Lukáš.

„Vážně?“ usmála se žena. „To je mi ale překvapení! Hned první školní den vás pozvala na návštěvu? Flora bývá obvykle ostýchavá…“

Ale to už vyšla z domu i Flora. Doprovázela ji velice půvabná blondýnka v montérkách.

„Tak vy už jste tady!“ vykřikla Flora a rozběhla se k nim. Očividně ji překvapilo, ale i potěšilo, že skutečně dorazil i Lukáš.

Lili si povšimla, že Flora má na řetízku na krku přívěsek, který ráno ve škole neměla – malého bronzově zbarveného koně.

Flora se rukou dotkla přívěsku. „Ten jsem dostala od mámy na památku na první školní den,“ vysvětlila a zářivě se usmála na světlovlasou ženu. Ta se s úsměvem otočila k Lili a Lukášovi.

„Ahoj, děti, já jsem Anabela Jansenová.“

Lili zmateně přelétla pohledem od hnědovlásky s kšiltovkou k blonďaté ženě. Která z nich je Flořina maminka?

Flora její pohled postřehla a ve tváři se jí objevil odhodlaný výraz. „Slávka a moje máma uzavřely manželství,“ oznámila.

„Ach tak,“ zamumlala Lili a nevěděla, co na to říct.

Anabela a Slávka se pozorně zadívaly na oba kamarády. „Jestli se nás chcete na něco zeptat, klidně můžete,“ nabídla Slávka.

Lili se zamyslela. Nic ji nenapadalo. „Kde máte koně?“ zeptala se radši.

„Ukážu vám je!“ zvolala Flora a rozběhla se pryč. Lili s Lukášem pospíchali za ní. Utíkali kolem spousty osiřelých stání. Lili se podivila. Všude jen zející prázdnota! Flora spurtovala po úzké stezce vedoucí k pastvině. Na ní se popásalo několik koní. Když se přibližovali, jeden po druhém zvedali hlavy a napjatě se zahleděli směrem k Lili. Ta zpomalila. Flora ještě nevěděla o jejím mimořádném vztahu ke zvířatům, ale jak se zdá, brzy se to změní. Chodily do stejné třídy, a tak by se stejně dříve nebo později dozvěděla, v čem je její sousedka jiná, protože se to už rozneslo po celé škole. Nastala ideální chvíle, aby ji do svého tajemství zasvětila.

Flora svraštila čelo. „Co se to s těmi koni děje?“ Žádné ze zvířat se nepohnulo. Stála jako kamenné sochy a zírala na ně.

Lili, Lukáš a Flora proklouzli malou brankou na pastvinu.

„Esmeraldo!“ křikla Flora na rezavého koně se světlou hřívou. „Pojď sem!“

Klisna zastříhala levým uchem, ale nepohnula se z místa ani o centimetr. Na dívčině obličeji se zračil zmatek. „Něco takového ještě nikdy neudělala…“

Lukáš se podíval na Lili s výzvou v očích a ta přikývla.

„Floro, musím ti něco říct,“ spustila. „To chování koní souvisí s tím, že…“

Jakmile koně zaslechli její hlas, zachvěli se. Několik potřásalo hlavou, jako by nechtělo věřit vlastním uším, jiní neklidně podupávali kopyty. Floře jejich náhlý neklid neušel. Překvapeně sledovala, jak některá zvířata roztahují nozdry, jako by chtěla zachytit nějaký pach. Velký, krásný šiml se natáhl tak daleko jejich směrem, že málem ztratil rovnováhu.

„Co se to tady děje?“ zašeptala Flora.

„Bojím se, že to je moje vina,“ přiznala Lili.

„Cože?“ Flora si upravila brýle na nose. „Jak to?“

„No víš, já…“ Lili uvažovala, jak by mohla nejlíp formulovat, v čem tkví její tajemství. Nejsnazší bude nic neříkat, ale rovnou jí to předvést… Lili napřímila ramena a obrátila se ke koním. „Ahoj, koníčci!“ zvolala hlasitě. „Klidně můžete přijít blíž!“

Koně ani na sekundu nezaváhali a rychle klusali k ní. Velký bělouš dokonce přešel do cvalu a doběhl k ní jako první.

„Ihahááá! Ty umíš mluvit!“ zaržál. „Co jsi zač?

Můžu si k tobě přivonět?“

Vzápětí jí přičichl k vlasům. Ale to už doběhli i ostatní koně, odstrčili ho stranou a zvědavě se tiskli k Lili. Kdokoli jiný by se nejspíš začal mezi dupajícími a dotírajícími koňmi bát, ale Lili jejich rozčilení chápala. Vždyť se ještě nikdy nesetkali s člověkem, který by se s nimi dokázal domluvit!

Flora stála s pusou dokořán. „Jak… Jak to děláš?“

„Koně mi rozumí,“ vysvětlovala Lili. „Umím s nimi mluvit.“

„Vážně? Nevymýšlíš si?“ zeptal se bělouš. „To je senzačně velkolepé!“

„Děkuji,“ odpověděla Lili a představila se koním. „Já jsem Lili.“

Sotva to dořekla, koně spustili všichni najednou.

„Ahoj, já jsem Merlin.“

„Budeš se s námi pást?“

„Nemáš u sebe mrkev?“

„Já se jmenuji Esmeralda.“

„Ty jsi hříbě?“

Pokřikovali jeden přes druhého. Koňský chór byl tak nesourodý a hlasitý, že Lili nikomu z nich pořádně nerozuměla.

„Moment!“ křikla a zvedla ruku. Koně okamžitě oněměli. „Chtěla bych se s každým z vás seznámit, ale když mluvíte všichni najednou, nejde to,“ vysvětlovala. „Lepší bude, když se všichni vrátíte na pastvinu a budete se dál pást. Popovídáme si později.“

Koně si odfrkli. Ten nápad se jim očividně moc nelíbil. Pak bělouš zaržál: „Měli bychom udělat, co navrhuje ta dívka, která mluví koňskou řečí. Jinak půjde pryč!“

Tím ostatní přesvědčil. Postupně se odvraceli a zvolna kráčeli zpět k místům, kde se předtím pásli. Bělouš se přitom neustále ohlížel po Lili. Vypadalo to, že jí mává ušima.

Lili uvažovala, jak to všechno muselo zapůsobit na Floru. Ta stála celá zkoprnělá.

„Ty mluvíš s koňmi?“ zašeptala.

„Lili umí mluvit se všemi zvířaty,“ odpověděl jí Lukáš. „Rozumí jim a zvířata rozumí jejím slovům.“

Flora si s chvějícími prsty posunula brýle. „To… to je… šílené.“

„Máš pravdu,“ usmál se Lukáš. „Existuje něco, na co ses vždycky chtěla některého z koní zeptat?“ Flora se zarazila, ale pak nejspíš pochopila, jakou možnost jí kamarádčino nadání nabízí. „No jasně!

Počkej chvilku…“

Pak pískla na dva prsty. Její klisna Esmeralda se k ní ihned rozběhla, přátelsky ji šťouchla do ramene a pak znovu zavětřila směrem k Lili.

„Neříkala jsi, že Esmeralda je poník?“ podivila se Lili. „Je sice trošku menší než ostatní, ale přesto je hodně vysoká…“

„Esmeralda je hafling,“ vysvětlovala Flora a pohladila klisnu po měkkých nozdrách. „Haflingové patří mezi poníky.“

„Volali jste mě?“

Za Lili se najednou znovu objevil velký bělouš a nevinně se na ni zadíval. Určitě věděl naprosto přesně, že Flora nepískala na něj, ale na Esmeraldu, ale už prostě nedokázal krotit svou zvědavost.

Lili se usmála. „Jak se jmenuješ?“ zeptala se.

„Já jsem Merlin, nejslavnější kůň na světě.“

„Zajdu za tebou později, Merline,“ slíbila, „ale napřed si chceme promluvit s Esmeraldou.“

„Ta se máááá,“ zaržál Merlin, ale nezdálo se, že by chtěl odklusat.

„Uvidíme se později,“ dodala Lili.

„Tak dobře,“ odpověděl Merlin, ale nehnul se z místa.

Lili se nerozhodně poškrábala na hlavě, pak přešla k běloušovi, položila mu ruce na záď a začala ho tlačit směrem k pastvině. „Prosím, mohl bys…“ vydechla.

„Ach tak! Jistě. Jasně! Já… zastavím se později,“ vyhrkl a zvolna se dal do pohybu.

Jako ve zpomaleném filmu kladl jedno kopyto před druhé, ale nedíval se dopředu, otáčel hlavu, aby mohl dál sledovat Lili.

„Pozor!“ vykřikla Lili. Bělouš se zdráhavě podíval před sebe a těsně se vyhnul Esmeraldě, s níž se málem srazil.

„Děkuji! Tak to bylo o chlup a fous!“ zvolal Merlin.

Lili jen s úsměvem potřásla hlavou.

„Tak co bys chtěla od své klisny vědět?“ zeptal se Lukáš Flory.

Ta si rozpačitě propletla prsty. „Napřed bych jí chtěla říct, že ji mám moc ráda.“

Lili se usmála a zopakovala klisně, co Flora řekla.

„Uííí! To je parádaaaa!“ zaržála Esmeralda. „Já ti taky něco řeknu. Ta moje jezdkyně je nejhodnější holka pod sluncem.“

Lili překládala a Flora jí naslouchala tak pozorně, jako by si chtěla každičké slovo vrýt hluboko do paměti. Pak se usmála a pohladila Esmeraldu po hlavě. „Něco bych se ráda dozvěděla,“ vyhrkla potom.

„Občas, když Esmeraldu odvádím do stáje, hlasitě ržá a kopyty tluče do stěn stáje. Mohla by ses jí zeptat, proč to dělá?“

Lili se poníka zeptala. „Stěžuji si!“ odpověděla Esmeralda. „Musím si stěžovat…“

„Ale… proč?“

„Jsem ve stáji sama!“ Klisna potřásla světlou hřívou. „Bojím se, protože tam nikdo jiný není. Tak je to.“

Lili její slova přeložila.

Flora se na ni zaraženě podívala. „Ona se bojí? To jsem nevěděla. Boxy vedle Esmeraldy jsou prázdné…“

„Proč?“ zeptal se Lukáš.

Flora si se smutným výrazem v tváři pohrávala s bronzově zbarveným přívěškem. „Naše jezdecká farma má jen málo koní,“ ukázala na hrstku zvířat, která se popásala na vyprahlé pastvině. „Až na jednoho jsou tu všichni.“

„Víc jich nemáte? Proč?“

„Máma farmu zdědila teprve nedávno. Patřili k ní už jen dva koně. Wayomi …“ ukázala na světlého hnědáka se čtyřmi bílými ponožkami, „…a Rasputin,“ kývla rukou směrem ke statnému grošákovi.

„A co ti další tři?“ zeptal se Lukáš a zadíval se na ostatní koně na pastvině.

„To jsou Romeo, Merlin a moje Esmeralda. Ty jsme měli už předtím. Když jsme se sem před několika týdny přistěhovali, přivezli jsme je s sebou. Víte, naše rodina byla vždycky blázen do koní. Odjakživa jsme s našimi koňmi trávili každou volnou minutu. Proto nás taky tak potěšilo, když máma zdědila jezdeckou farmu. Je blízko lesa, je tu spousta místa na ježdění. Jenže…“ Flora se zajíkla. „Nemůžeme najít žádné zájemce o jízdu na koních a bez žáků v jezdecké škole žádná jezdecká farma nepřežije.“

„Ale proč k vám nechce nikdo chodit?“

„Všechno je tak trošku… ošuntělé. To hodně lidí odradí. Jiné stáje jsou elegantnější a nabízí spoustu věcí, které si my nemůžeme dovolit. Nemáme prostě dost peněz na renovaci budov. Proto k nám lidé nedávají své koně na ustájení. Ani do jezdecké školy se nikdo nehlásí.“

Flora si opřela čelo o Esmeraldin krk. „Máma se Slávkou se už zadlužily a nejspíš budeme muset celé podnikání vzdát. Esmeraldu a ostatní koně nejspíš prodají…“

„To mě moc mrzí.“ Lili sklopila hlavu.

Do rozhovoru se zapojil Lukáš. „Přece musí být něco, co by se dalo udělat…“ Lili ho znala natolik dobře, že věděla, že už hledá nějaké východisko.

„To ano, ještě by všechno mohlo dopadnout dobře,“ odpověděla Flora.

Lili s Lukášem se na ni tázavě zadívali.

„Jak to myslíš?“

„Máme ještě jednoho koně. Hřebce. Je skutečně vynikající a je naší jedinou nadějí. Jmenuje se Hurikán.“

Table of Contents

Začátek školního roku

Jezdecká farma Jansenových