Frauke Scheunemann

DACKELGLÜCK!

Copyright © 2018 by Frauke Scheunemann

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2019 by Jana Pecharová

ISBN 978-80-249-4045-8

JEDNA

„Herkule? Herkule!“

Luisin hlas zní nejdřív lákavě, pak ale velice rozhodně. Já to ignoruju.

„Tak už pojď! Půjdeme přece na procházku! Tak buď hodnej jezevčík a pojď ke mně!“

Krátce uvažuju. Chci vůbec být hodnej jezevčík? Při tom musím myslet na pana Felixe a na to, jak se ten starej kocour vždycky posmíval tomu, že jsem za každého počasí musel odkroutit svých pár koleček v parku. Opatrně vyhlídnu ze svého úkrytu: venku prší, jen se leje. Beze mě! Ani deset koní mě nedostane ven – natož jedna jediná puberťačka!

Luisiny nohy se objeví před pohovkou, pod kterou jsem zalezl. Špičky bot se nerozhodně otáčejí sem a tam.

„Tak kde ten rošťák vězí?“ mumlá si pro sebe. „Přece se nemohl rozpustit ve vzduchu!“

Velmi správně. Taky že ne. Ale jsem přesto neviditelný pod pohovkou, která je šikmo proti dveřím na terasu. Je to poměrně nový úkryt, proto ho Luisa nezná a vůbec ji nenapadne, aby se sehnula a prostě mě hledala víc vzadu. To se mi mimořádně líbí.

Dřív jsem nikdy úkryt neměl. Vůbec mě nenapadlo, že by to mohlo mít smysl vměstnávat se pod křeslo nebo dokonce do bedny. Naopak: pokaždé, když ten tlustý černý kocour nadšeně skočil do náhodně se povalující krabice nebo koše na prádlo, ptal jsem se, jestli to má v hlavě v pořádku. Zatím jsem ale naopak poznal genialitu těchto akcí: tak má jeden prostě před dvounožci klid!

„Ha! Už tě mám!“

Luisa sáhne pod pohovku a vytáhne mě. Zřejmě jsem nekňučel jen v myšlenkách, ale i skutečně. Taková smůla! Mně se nechce ven! Snažím se vymanit z Luisiných paží, ale nemám šanci: jsem jako ve svěráku, pro mě už není úniku.

„No tak, Herkule, nevyváděj tak! Chci s tebou přece udělat jen jedno kolečko v parku! Dnes jsi ještě vůbec nebyl venku, co je to s tebou? Pomalu si myslím, že co chcípl ten starej kocour, jsi úplně proměněnej!

Huhuuu! Jak to mluví o panu Felixovi? Odkdy je Luisa tak necitelná? Pobouřeně zavyju a všemi tlapkami se bráním – a pak jsem přece jen volný a můžu seskočit z Luisina náručí. Sotva se tlapkami dotknu podlahy, už taky mizím a běžím směrem do chodby. To je ostatně špatný nápad, jak se brzy ukáže, protože odtamtud se ke mně blíží s rozpřaženýma rukama holá hrůza: dvojčata, co si je pořídili Carolin a Marc, naše dobře známé pekelné duo.

„Pejsek! Pejsek!“ kvičí Milla a snaží se mě chytit, zatímco její bratr Theo přivlekl zřejmě ze své postele polštář, s nímž se mi snaží zahradit únikovou cestu. Tihle usmrkanci! Jak jen mohl můj život v posledních letech vzít tak hororový obrat? Všechno přece bylo tak hezké!

Dřív, to jsem žil spokojeně se svou paničkou Carolin v krásném bytě nad její dílnou, kde i dnes ještě staví housle. Bylo to báječné – Carolin mě zachránila ze zvířecího útulku a měli jsme se spolu opravdu dobře. A protože jsem velmi starostlivý jezevčík, hned jsem taky pro svou paničku opatřil vhodného muže: Marka, mého zvěrolékaře. Ten si pak s sebou přivedl Luisu, svou sladkou malou dcerušku. Mimochodem: má někdo vysvětlení pro to, jak se z toho docela roztomilého dítěte mohla stát taková monstrózní koza? Carolin si myslí, že je to tou nemocí jménem puberta, která prý brzy pomine. Jenže trvá zatím už hodně dlouho. Ale nemáme se nikdy vzdávat naděje, rozhodně říká babička Hedwig, Markova matka. A když to říká ona, musí to být pravda. Hedwig je totiž jednoznačně vůdce naší smečky, i když to Marc a Carolin nikdy nechtějí uznat.

Proč se tedy Marc a Carolin rozhodli opatřit si ještě víc potomků, když můžou děti lidí onemocnět tak zlou nemocí jako je puberta, to prostě vůbec nechápu.

Nejdřív totiž spolu měli Henriho, a pak Carolin vrhla dvojčata: Millu a Thea. Od té doby jistě bydlím na nejhlučnějším místě na světě. Neustálý křik a třískání dveřmi, a zdaleka to nejsou jen lidská mláďata, která nadělají takový povyk. Někdy, když si Marc na chvíli lehne, protože je hodně unavený a děti zase vůbec nedělají, co on řekne, tak umí taky pořádně zařvat. Ony pak sice stejně neudělají, co řekne – ale on se pak opravdu docela probudí.

Skutečně probuzený jsem naštěstí právě i já, protože teď se můžu jen bleskurychlou reakcí zachránit před tím, aby mě Milla a Theo nechytili. V poslední vteřině proklouznu mezerou mezi zdí a polštářem a vyrazím pootevřenými domovními dveřmi ven. Uf! Tak to jsem měl zase jednou kliku!

„Bože, Herkule! Co to s tebou je?“

V divokém úprku jsem přehlédl babičku Hedwig, která se nás zřejmě právě chystá navštívit. Zabrzdit už tak rychle nedokážu, a tak jí narazím do nohou. Auvajs! Padám na nos a zůstanu ležet vedle jejích nohou.

„Nikdo se s tebou nechce jít projít, ty můj chudáčku?“

Babička se sehne a pohladí mě po hlavě. „Je opravdu hrozné počasí.“ Povzdechne si. „Ale co se dá dělat – když musí jezevčík ven, tak musí ven. Udělám s tebou kolečko v parku, ty můj drahoušku!“

Cože? HAF! Ne! To je zlé nedorozumění! Já přece vůbec nechci jít ven! Ale příliš pozdě – babička mě bere do náruče a jde v chodbě k šatníku, na kterém visí vodítko.

„Haló, děti!“ volá směrem do obývacího pokoje. „Babička je tady. Jenom zajdu krátce ven s Herkulem, už je hodně neklidný.“ A než k tomu stačí hororová dvojčata nebo Luisa něco říct, už taky se mnou pochoduje pryč z bytu a po schodech k domovnímu východu, přímo kolem dveří Markovy ordinace a ven z domu.

Venku do nás déšť doslova bičuje. Babička mě posadí zase na zem a vytáhne z kabelky malý deštník. Zatímco já tedy už po půl metru jsem odshora až dolů promočený, má ona nanejvýš mokré boty. Život může být hodně nespravedlivý!

„Tak se na to podívej, Herkule! Léto v Hamburku!“ Potřásá babička hlavou. „Dobře, že jsem přišla, jinak bys zřejmě celý den musel trčet v domě!“

Kéž by! Taková nádherná představa! Krátce bych se v zahradě vyčural na strom a zase se zachumlal do svého košíku!

„Ale takoví prostě jednou puberťáci jsou, Herkule: Život jen tady a teď, nemají vůbec smysl pro povinnost.“ Opět povzdech, víc k tomu neřekne a já se divím. Život jen tady a teď? No, to je snad logické! Kde taky jinak? V minulosti se přece žít nedá – a v budoucnosti už tím spíš ne. Tedy, pokud to měla být výčitka Luise, pak to nechápu. Tu věc se smyslem pro povinnost už ostatně chápu – i můj chovatel, starý pan von Eschersbach, říkával, že dnešní mládež vůbec nemá smysl pro povinnost. Jestli je to pravda, to přirozeně nevím. Ale v mém starém životě před Carolin a Markem, když jsem ještě nebyl Herkules, ale Carl-Leopold von Eschersbach, se braly povinnosti velmi vážně. Například povinnost svému věrnému jezevčíkovi každé ráno podávat čerstvě uvařenou porci bachoru! To byly ještě časy, HAF!

Okno v prvním poschodí se otevře, vyhlédne Carolin.

„Hedwig? Kam chceš jít? Já musím hned vyrazit!“

Aha! Chudák babička má zřejmě dohlížet na to pekelné duo. Theo a Milla už nejsou nijak roztomilá mimina, ale strašně nevychované malé děti. Dobrá, dá se namítnout, že nemám nejmenší tušení o výchově lidských dětí, a proto bych neměl soudit, jestli jsou nebo nejsou dobře vychované, ale to je mi fuk – protože kdo mě tahá za ocas, aby mě pozlobil, nebo mi dokonce krade buřta z misky, aby ho sám sežral, ten podle mých měřítek nemá ale vůbec žádné vychování. Jediná naděj, kterou ještě mám, je v tom, že lidské děti potřebují tak šíleně dlouhý čas na to, aby vyrostly. Třeba tu výchovu někdo jako babička do té doby přece jen zvládne.

Ta se zatím zastavila a dívá se nahoru ke Carolin.

„Nu ano, Herkules to moc potřeboval, ale u vás se bohužel o toho chudáčka nikdo nestará. Přinejmenším děti bys mohla k tomu vést, aby ho pravidelně venčily. Musejí se přece naučit, co je zodpovědnost! Já s ním udělám rychle kolečko v parku a hned tu zase budu.“

Uf! Dokonce odtud zezdola cítím, že je Carolin pořádně naštvaná. Cítím se špatně – to všechno je moje vina!

„Hedwig! My se vždycky o Herkula dobře staráme! A já teď musím naléhavě do dílny. Takže pojď prosím tě dovnitř. Nebo ne: já teď sejdu dolů, vezmu Herkula a poběžím s ním do dílny. Pak bude mít svou procházku a já ještě jakžtakž stihnu mou schůzku se zákazníkem.“

Babička pokrčí rameny.

„Když to nemůže počkat ani deset minut…“

Na to už Carolin nic neřekne. Její hlava už z okna zmizela a netrvá to ani minutu a stojí vedle nás před domovními dveřmi v dešti.

„No konečně! Už jsem si myslel, že vůbec nepřijdeš!“ Danielův hlas zní hodně vyčítavě, když se Carolin a já objevíme v dílně. Daniel je Carolinin přítel a kolega, společně staví housle a violy a další věci, co vydávají tak ostré tóny. Daniel byl hodně dlouho do Carolin zamilovaný, ale protože z toho pořád nic nebylo, dal se dohromady s tou šílenou Aurorou a pak ještě šílenější Claudií. Na svatbě Carolin a Marka pak ale pro mě naprosto překvapivě líbal Carolininu nejlepší kamarádku Ninu. Od té doby jsou pár, i když nebydlí spolu, ale nad sebou. Nina bydlí v bývalém Carolinině bytě přímo nad dílnou, Daniel ještě o poschodí výš.

„Je mi líto. Hedwig se opozdila. Lépe řečeno, musela mi nejdřív udělit hodnotné výchovné rady.“

Daniel se směje. „Takže teď hlídá babička?“

Carolin přikývne. „Ano. Zatímco se pan doktor Wagner potuluje na nějakém podivném kongrese, mám teď ještě na krku jeho matku.“ Carolin si dramaticky povzdechne.

„Ale no tak, vždyť ti pomáhá. A vzpomeň si, když na Henriho a dvojčata dohlížela Luisa. To pak byl váš byt zralý pro strukturální restaurování.“

HAF! Já sice nevím, co znamená strukturální restaurování, ale na ten den si moc dobře vzpomínám. Luisa vymyslela extra hru, aby zabavila své malé sourozence. Moc dobře to zrovna nedopadlo. Já to zkrátím: když se Carolin a Marc vrátili domů, bylo všechno ponořeno do divokých barev – stěny, podlahy – dokonce já, jezevčík. Od té doby už Luisa nikdy sama nedohlížela na Henriho, Millu a Thea.

Zřejmě si i Carolin připomněla tenhle den, protože protáhla obličej, jako by kousla do citronu.

„Ach bože, jen mi to nepřipomínej! Dobře, tak strašná možná Hedwig přece jen není. Ale stihla jsem ještě přijít včas, ne?“

„Naštěstí, zákazníci tu ještě nejsou.“

„Papadopoulosovi – odkud je vlastně znáš?“ ptá se Carolin. Daniel svraští čelo. „Já je vůbec neznám. Já myslel, že je to tvůj kontakt.“

Carolin zavrtí hlavou. „Já neznám nikoho, kdo by nás pověřil, abysme pro něho našli tak drahé housle. Bohužel!“

„Hm, zvláštní. Já bych přísahal, že to doporučení přišlo přes tebe. Ale to je jedno, prostě se zeptáme, vždyť už tu brzy budou!“

„Jen to ne!“ směje se Carolin. „Nakonec se ještě ukáže, že je to záměna a že chtěli pověřit nějakého docela jiného stavitele houslí!“

Housle, zákazníci, Papadndo… jak že se jmenují? To je putna. To tu vážně není nic, do čeho bych se mohl zakousnout? Musím na sebe nějak upozornit. A pak udělám to, co je normálně naprosto pod mou úroveň, ale čím zaručeně okamžitě lidi dostanu: běžím ke Carolininu ponku, který stojí před velkým oknem na terasu – a zvednu nožičku.

Carolin je okamžitě tady!

„Řekni, co to do tebe vjelo, Herkule!“ nadává a ukazováčkem mi mává před nosem. „Jak může takový slušný jezevčík jako ty najednou očurávat můj nábytek? Vždyť jsem s tebou právě byla venku. Takové svinstvo! Už přece nejsi žádné štěně!“

Ano, ano, jen se hezky rozčiluj, milá Carolin! Kdybys věděla, jak to v mém malém jezevčím srdíčku vypadá, nedivila by ses, kdybych znovu začal jako štěně okusovat boty. Daniel přichází s kusem kuchyňského papíru, sehne se ke mně a utře kaluž.

„Co to s tebou je, Herkule? Chceš víc pozornosti?“ bručí. A pak se obrátí na Carolin: „Myslím, že od té doby, co je ten starý kocour mrtvý, tak se Herkules nějak změnil. Myslím, že se mu po něm stýská.“

Carolin se stále ještě dívá zle. „Myslíš? Nakonec má Herkules posttraumatický stresový syndrom, nebo co? Ne, ne, já spíš myslím, že má slabý měchýř, už je to taky starší pán.“

HAF! U mého oblíbeného buřtu! Taková drzost! Za trest ještě jednou zvednu nožičku – ale tentokrát přímo Carolin na boty!

DVĚ

„Nino, mohl by Herkules zůstat u tebe?“ prosí Daniel svou přítelkyni a dívá se na ni tak upřímně, jak to vlastně dokážu jen já. „Jenom na chvíli. Momentálně je nějak mimo sebe. Právě čural dole na ponk, a nakonec dokonce Carolině na boty.“

Ninino obočí putuje nahoru, když si mě zamyšleně přeměřuje.

„Přitom už přece je celá léta čistotný,“ zamumlá Carolin, která stojí vedle Daniela na Ninině rohožce. „Mohla by to být něco jako vzpoura nebo něco podobného jako posttraumatický stresový syndrom. Zdá se, že postrádá toho kocoura.“ Touto poznámkou, kterou Carolin podle mě vyslovila dost posměšně, se okamžitě probudí Ninin zájem psycholožky. Než tomu můžu nějak zabránit, skloní se ke mně a pevně mě přitiskne k sobě. Hele, nech mě! Carolin přece určitě jen žertovala!

Chci rebelovat. Tohle vážně nechci. Já chci domů do svého útulného košíku. HAF!

Ale když nakonec cítím na sobě její teplé tělo a její pravidelný tlukot srdce, tak je mi skutečně nějak docela posttraumaticky, ať už to znamená cokoliv. Rozhodně ale můj žaludek reptá, jako bych sežral pořádnou porci bachoru.

„Očekáváme totiž každým okamžikem toho důležitého zákazníka,“ pokračuje Daniel. „Papadopoulose. Říkal jsem ti o něm.“

Nina přikývne. I když se nezdá, že by se nějak zvlášť zajímala o toho údajně tak důležitého zákazníka. K Danielově lítosti, to vím, protože jí to už určitě říkal nejmíň tisíckrát. Nina a on jsou pár, a to už pět let, ale prostě ne takový pár, jak by si to přál Daniel. Tak doopravdy se společným bytem a dětmi a každý večer sedět společně na pohovce, prostě přesně tak, jak je to doma u Carolin a Marka.

Přitom je na tom Daniel o moc líp, řekl bych mu rád. Takový chaos a křik si totiž nemůže nikdo dobrovolně přát.

„Ano, jistě, ráda se o Herkula postarám,“ prohlásí Nina. A pak se přinutí ještě k tomu, že jim popřeje hodně štěstí se zákazníkem.

Zatímco Carolin a Daniel si viditelně oddechli, že se mě zbavili, a pospíchají dolů do dílny, odnese mě Nina naproti do obývacího pokoje, kde oba klesneme na pohovku.

Rozhlédnu se. Není tu pan Felix a přirozeně už dávno žádná Cherie, která už zase žije u Claudie, Danielovy bývalé přítelkyně. Cherie je překrásná retrievřice, do které jsem se na první pohled zamiloval. U ní to trvalo trochu déle, ale pak přece jen uznala, že jsem přesně ten pravý pro ni. O to větší bylo mé štěstí, když ji Claudia po rozchodu s Danielem už nechtěla mít a Daniel se s Cherie nastěhoval do domu s Carolininou dílnou. A o to větší pak bylo bohužel mé neštěstí, když Claudia jednoho dne naprosto bez ohlášení stála u Daniela přede dveřmi a požadovala vydání své fenky. Daniel nejdřív úplně zezelenal úlekem a pak vztekem – ale pak nemohl nic dělat, protože Claudia měla s sebou takový papír. Kupní smlouva! – neustále opakovala a mávala tím papírem Danielovi pod nosem. Já to sice přímo nezažil, ale Carolin. Ta to pak později vyprávěla Markovi a ten si byl jistý jako všichni ostatní, že Claudiina najednou znovu probuzená láska k Cherie je pozdní akt pomsty Danielovi.

Pak aby někdo lidem rozuměl. Copak ta ubohá Cherie může za to, že by Daniel chtěl raději být s Ninou? A proč Claudia nejdřív nechala svou fenku u Daniela, aby si pro ni prostě později přišla, a vůbec se nezajímala o to, jak se na to dívá Cherie? Ta by totiž mnohem raději zůstala u Niny, pana Felixe a především u mě.

Já vím, opakuju se: pak aby někdo lidem rozuměl!

Ještě nikdy předtím mi Ninin byt nepřipadal tak prázdný.

Tak bezútěšný. Zakňučím.

„Ach ty můj dobráčku, Herkule. Zřejmě máš opravdu velký zármutek,“ šeptá Nina soucitně a konejšivě mě hladí po hlavě.

Zavyju, ano, tak je to!

„Chybí ti pan Felix?“ ptá se.

Skloním lehce hlavu doleva a Nina přikývne se stisknutými rty.

„Mně taky, Herkule, mně taky,“ povzdechne si. „Nejdřív Cherie a teď taky ještě ten starý kocour. Ale takový je prostě život.

Věčné přicházení a odcházení…“

Chvíli jen tak sedíme a vzpomínáme na pana Felixe. Tedy, přinejmenším já. Že na něho vzpomíná i Nina, se můžu jen dohadovat, protože pořád tiše vzdychá.

„Možná bych si měla koupit novou kočku,“ uvažuje Nina nahlas. „Nebo ještě líp, vzít si nějakou chudinku z útulku.“

Jak prosím? Rozuměl jsem tomu právě správně? Nina si myslí, že by mohla pana Felixe prostě vyměnit za novou kočku? Zbláznila se snad? Pan Felix se nedá nahradit. On – on je… byl prostě jedinečný!

„To by bylo pro tebe určitě taky dobré, protože bys nemyslel pořád na pana Felixe. Co myslíš, Herkule, mám zítra zavolat do útulku?“

HAF! Ne! To nesmíš, štěkám pobouřeně.

Ale Nina je ještě nechápavější než obvykle a ušklíbne se na mě. „Tak, tak, můj návrh se ti tedy líbí. Chtěl bys jít do útulku se mnou?“

Ne! Určitě ne!

„Dobře, tak já tam hned zítra ráno zavolám. Jestli ale budeš moct jít se mnou, to ti nemůžu slíbit, Herkule. Některá kočka by z toho mohla mít šok, kdyby se najednou v kočičí ohradě objevil pes.“ Nina se směje a já kňučím.

Při mé oblíbené žvýkací kosti, já nemám ale vůbec zájem doprovázet ji do útulku, protože se ale vůbec nechci seznámit s nějakou jinou kočkou. Pan Felix se nedá ničím a nikým nahradit!

Tiše si pro sebe kňučím, otočím se k ní zadkem a stočím se do klubíčka, jak to vždycky dělal pan Felix. Tady na pohovce. Přesně na tomhle místě. Ach jo, už mě zase bolí to mé psí srdce! Skutečně bych si nikdy nemyslel, že mi ten starý kocour bude tak hrozně chybět.

Asi jsem usnul, protože když se na pohovce rozbalím, vystrčím přední tlapky, zrovna přicházejí do pokoje Carolin a Daniel. A jeden září víc než druhý.

„Já to ještě vůbec nemůžu pochopit,“ prohlásí Daniel.

„Tahle zakázka, to je absolutní…“

„… výhra,“ vpadne mu do řeči Carolin a přátelsky ho šťouchne loktem do boku. „Opakuješ se.“

„Tak se přece posaďte, vypijte si se mnou sklenku a povězte mi všechno pěkně v klidu,“ navrhuje Nina.

Carolin přikývne. Ale pak se zeptá: „Už jste jedli? Já totiž ne. A teď mám hlad jako vlk.“

„Taky bych něco snesl,“ přizvukuje jí Daniel. „Co byste řekli tomu, kdybysme si něco objednali? Třeba u Inda?“

Nina vystrčí dolní ret. „Néé, na jídlo od Inda dnes vůbec nemám chuť. A kromě toho nechci pořád něco objednávat. Ale můžeme si přece něco společně uvařit. Co tomu říkáte?“

„Bezva nápad,“ těší se Carolin. „To už jsme neudělali celou věčnost.“

I Daniel souhlasí s Nininým návrhem a vdechne jí rychlý polibek na tvář. „Těším se,“ řekne tiše a dívá se jí pevně do očí.

Nina se od něho odvrátí a Danielovi spadnou koutky úst dolů.

Ale dlouho tak nezůstanou, protože Carolin se do něho zavěsí. „Nino, měla bys vidět, jak ten bohatej rejdař Papadopoulos visel Danielovi na rtech. Ať Daniel říkal nebo požadoval cokoliv, ujišťoval ho, že mu naprosto ponechává volnou ruku.“

Carolin je úplně u vytržení. Tak nadšenou jsem ji už hodně dlouho neviděl.

„Nám!“ opraví ji Daniel. „Dostali jsme přece zakázku oba, Carolin.“

Carolin se na něho usměje, a i když mám Marka opravdu rád – přirozeně s výjimkou toho, když myslí, že je zase čas na každoroční očkování – ptám se, proč se z těch dvou nikdy nestal pár. Daniel se jednou nebo dvakrát o to pokusil, ale podle pana Felixe byl prostě příliš milý, a ženy nemají rády moc milé muže. Tedy, jako partnery. Jako kamarády je rády mají. To je alespoň teorie starého kocoura a já se často ptám, jestli na tom přece jen něco není. I když Marc je přirozeně taky moc milý. Jak jsem řekl, když mě zrovna nechce očkovat!

„Uděláme si špagety se zeleným pestem?“ navrhuje Nina.

„Mám tu dokonce čerstvý parmezán, a na malý salát mi zásoby taky vystačí.“

Carolin přikývne, Nina jde do skříně a vytáhne hrnce, jeden velký a druhý trochu menší.

Daniel otevře dveře ledničky. „Pivo nebo raději sklenku červeného vína?“ ptá se Carolin. „Ty zůstaneš u červeného vína, předpokládám?“ obrátí se na Ninu.

Nina přikývne a Carolin prohlásí: „Šampaňské by mi ostatně bylo milejší. Nemáš tu náhodou nějakou láhev, Nino?“

Nina zavrtí hlavou. „Je mi líto, tím nemůžu sloužit.“

Carolin uvažuje a s tím není sama. Já totiž taky uvažuju celou dobu. Něco je jiné od té doby, co se Carolin a Daniel vrátili z dílny. Něco mi visí v nose. Takový pach, mají ho na šatech a připadá mi nějak povědomý. Bledá vzpomínka, něco hodně vzdáleného, a jestli mě můj psí instinkt neklame, není to dobrá vzpomínka.

„Tak já zaběhnu rychle dolů ke kiosku a jednu láhev koupím,“ prohlásí Carolin a už je na cestě ke dveřím pokoje.

„Počkej, Carolin, dole v dílně máme jednu láhev. Paní Kellerová ji přinesla, když si přišla pro restaurované housle.“

Carolin se překvapeně zastaví. „Ta lakomá Kellerová nám darovala šampaňské?“

Daniel se ušklíbne. „Tak jest. Aby pak mohla se mnou o to víc smlouvat o konečnou cenu.“

„Doufám, že ses nedal umluvit?“

Daniel vrtí hlavou. „Naprosto naopak. Dokonce jsem jí zaúčtoval i polituru.“

„Výborně, tak to jsi opravdový talent,“ směje se Carolin a mrkne na něho.

Sotva za sebou Daniel zavřel dveře bytu, Carolin se vyčítavě pustí do Niny. „Co se děje? Proč jsi k Danielovi tak odmítavá?“

„To přece vůbec nejsem,“ tvrdí Nina a zmizí horní polovinou těla dole v lednici, aby něco vyhledala.

Carolin se tím však nedá odradit a dál Nině domlouvá.

„A trochu se s námi radovat bys taky mohla. My jsme právě ulovili obrovskou rybu. Tahle řecká rejdařská rodina chce založit exkvizitní sbírku nástrojů a jsou ochotní za to vydat opravdu hodně peněz. Máme pro ně vyhledat vhodné nástroje, posoudit je, vyjednat cenu a za to nám pak fantasticky zaplatí. Nino, takovou zakázku jsme ještě nikdy nedostali. Já to vůbec nemůžu pochopit…“ Zarazí se, a když se Nina konečně zase objeví, vezme ji za ramena a donutí ji, aby se jí podívala přímo do tváře. „Co se děje, Nino?“

Nina si povzdechne. „Ach… vlastně nic zvláštního,“ snaží se pořád ještě vykroutit. „Jsem smutná kvůli panu Felixovi a vůbec. Daniel je momentálně tak příchylný. Neustále mluví o tom, že bysme se měli sestěhovat a tak.“

Carolin vykulí oči. „Ale Nino, vždyť už jste spolu pět let. Je přece jen logické, že snad někdy uděláte i další krok. Což by nebylo ani nic tak obrovského: Daniel přece bydlí v bytě nad tebou a je téměř neustále tady. Z čeho máš strach? Daniel a ty, to přece báječně klape. Jste pro sebe jako stvořeni.“

Než stačí Nina odpovědět, je Daniel zpátky. „Hm, bohužel, dost levné pití, jak jsem právě zjistil,“ řekne s pohledem na láhev šampaňského. „Ale k přiťuknutí to stačí.“

„Výborně!“ zvolá Carolin a její hlas zní nějak provinile. Daniel se udiveně na ni podívá. „Stalo se něco?“

„Jistěže ne! Co by se mělo stát? Byl jsi přece jen krátkou dobu pryč.“ Carolin se přehnaně směje. „Kromě toho přirozeně, že jsme dostali senzační zakázku.“

Teď se dívá Daniel ještě skeptičtěji. Ale Carolin ho vyzve, aby prostřel stůl a zakrátko sedí ti tři u špaget, salátu, strašně sladkého šampaňského (alespoň to tvrdí Carolin) a zbytku červeného vína. Na mě ostatně nikdo z nich nepomyslel.

Ale jestli mám být upřímný, tak ani nemám na nic chuť. Ten zvláštní pach, který je kolem Carolin a Daniela, a byt bez pana Felixe, to všechno dohromady mi nějak zkazilo žaludek.

„To je ale den. Nejdřív začne úplně chaoticky a pak z toho vyleze něco tak dobrého jako tahle zakázka od Papadopoulose. A teď tu sedím s vámi a mluvíme tak hezky o starých časech. Hm… tak to si opravdu vychutnávám.“ Carolin si spokojeně povzdechne a pohodlně se opře. „A tenhle božský klid.“

Její hlas zní nějak komicky. Myslím, že se trochu opila. Není divu, z té druhé lahve červeného vína, kterou Daniel ještě při jídle otevřel, Carolin sama vypila tři sklenky.

Ninin hlas zní taky ztěžkle, ale i trochu cynicky. „A to říkáš ty,“ diví se. „Normálně se cítíš ve své hlučné velké rodině výborně.“

„A co je na tom špatného?“ chce vědět Daniel a divá se vyzývavě Nině do tváře.

Nina zkříží ruce na prsou. „Nic! Jen prostě každý tak, jak sám chce.“

„Ale no tak!“ ozve se Carolin. „Jen se teď nehádejte. Já byla právě tak ráda, že můžu sedět u stolu, kde se nikdo nehádá. Nemáte vůbec tušení, jak je často můj život pracující matky stresující.“

„Máš přece babičku, a svou pracovní dobu si můžeš flexibilně rozdělit. Luisa je už taky skoro dospělá a pomáhá ti, kde může,“ tvrdí Nina. „Marc má svou ordinaci v domě a je rovněž neustále k dispozici, když někde něco hoří. Vážně Carolin, myslím, že si nemáš proč stěžovat. To jsou jen samé luxusní problémy.“

„Cože? Luxusní problémy? Jak to myslíš? Měla by sis zkusit jednou si to se mnou vyměnit!“

Nina se hlasitě rozesměje. „To v žádném případě! Čtyři děcka, to by byl můj konec! To si raději opatřím deset nových koček! Nikdy bych s tebou neměnila!“

Daniel píše ukazováčkem neviditelné kroužky na desce stolu, než zvedne hlavu. „To já ano. Já bych si to moc rád vyměnil. To by byl můj sen.“

Nina teatrálně zavzdychá. „Ach ne! Teď s tím prosím tě zase nezačínej!“ vyjede na Daniela. „Znáš můj názor na to!“

„Ach tak, a tvůj názor je to jediné, co platí?“ ptá se Daniel.

„A proto se mám podřídit a prostě hezky držet klapačku?“ Carolin zamračeně protáhne tvář. „Tak se teď prosím nehádejte. Bylo to přece právě tak… mírumilovné.“

„V životě prostě neprobíhá všechno tak, jak by si člověk přál,“ vyhrkne Nina a prudce vstane od stolu.

„To je pravda!“ brblá Daniel a následuje její příklad. „Například děti. Které ty, Nino, rozhodně nechceš. A už vůbec ne se mnou!“

„Ty chceš mít děti?“ Carolin se udiveně dívá na Daniela. Ten pokrčí rameny. „Co je na tom špatného?“

Carolin potřese hlavou. „Nic. Absolutně nic. Já – mně to připadá báječné.“

„No tak, Carolin! Smím ti připomenout, že sis právě stěžovala na svou nervující rodinu?“ posmívá se Nina, „jak stresující je tvůj život a jak si ráda oddechneš a jak jsi vděčná, když jednou z toho chaosu vypadneš?“

Teď i Carolin vstane od stolu. Myslím, že společný večer se blíží k závěru.

„Nino, já si přece nestěžovala. Jen jsem naznačila, že je toho někdy na mě moc a je hezké zase jednou strávit večer s přáteli. Ale víš co, za nic na světě bych můj život nevyměnila za jiný.“

„Tak to buď ráda.“ Nina zůstane tvrdohlavá. „Ale jak už bylo řečeno, každému, jak se mu zachce.“ Nina začne hlučně odklízet ze stolu. Tak prudce hází talíře do dřezu, že pro jistotu stáhnu hlavu.

„Nech toho, Carolin, z toho nic nekouká,“ bručí Daniel zklamaně.

Nina třískne dalším talířem a zuřivě se dívá na Carolin a Daniela. „Když vy dva si zase jednou tak notujete, proč pro všechno na světě nejste spolu, co?“

Carolin pobouřeně zalapá po vzduchu. Ale než sama stačí vyjet na Ninu, předejde ji Daniel.

„Mně to stačí, já jdu!“ prohlásí a opustí byt. Dveře prásknou a Carolin se vyčítavě zadívá na Ninu.

„Bude lepší, když teď taky půjdu. Jinak bych ještě řekla něco, čeho bych zítra litovala.“

Krátce nato tlapu deštivým večerem vedle tiše pro sebe nadávající Carolin. Uvažuju, co by tomuhle divadlu asi řekl pan Felix. Možná vůbec nic, ale jen by potřásl hlavou. Někdy to řekne víc než tisíc slov.

TŘI

Po cestě domů se Carolin do jisté míry uklidnila. Sice ještě pro sebe něco tu a tam zabručí, což zní jako blbá kráva a sobecká nána, ale už netáhne tak naštvaně moje vodítko. Dobré znamení! Než Carolin stačí otevřít dveře bytu, už je otevřela babička.

„To to ale trvalo!“ vítá nás Markova matka. Nechá nás projít dovnitř, Carolin si pověsí bundu na věšák, jde do obývacího pokoje a posadí se na pohovku. Babička se posadí vedle ní, zřejmě si chce ještě s Carolin trochu popovídat. Nebo jí ještě trochu něco vyčítat. To se u ní nikdy tak přesně neví.

„Vážně, počítala jsem, že přijdeš dřív. Henri ti chtěl ještě něco vyprávět, ale teď už přirozeně dávno spí.“

„Ohlásila jsem přece, že si vypijeme sklenku vína. Říkala jsi, že je to v pořádku,“ hájí se Carolin.

„No ano, ale přesto jsem si myslela, že tu budeš nejpozději v devět. Teď už je skoro jedenáct, a zítra je přece škola!“

„Promiň, Hedwig, ale pokud ti to uniklo, já už vůbec nechodím do školy,“ směje se Carolin.

„Jak myslíš. Já dřív vždycky vstávala o hodinu dřív než Marc a Reinhard, abych svým milým připravila hezkou snídani. Pak jsem vypravila Reinharda zavčas do ordinace a Marka do školy. Kdybych si chodila lehnout tak pozdě, byla bych druhý den k smrti unavená.“

Carolin pokrčí rameny. „Já jsem stejně pořád unavená.

Milla a Theo si chodí skoro každou noc lehnout k nám a Henri večer vůbec nechce jít spát – pokud jsem vyčerpaná, tak to určitě není tím červeným vínem.“

„Při mně si Henri šel poslušně lehnout. Tedy, až na skutečnost, že ti chtěl ještě něco vyprávět. A dvojčata musíš konečně naučit, že patří do vlastní postele. Ty je naprosto rozmazluješ! To přece není žádná výchova, když neustále ustupuješ!“

HAF! Pozor, babičko! To je tenkej led! Na tohle téma už to pořádně skřípalo! Ale Carolin se už zřejmě vybouřila, neskáče hned ke stropu. To znám. Když někdo dopoledne už tisíckrát zbytečně funí za veverkou, tak ho už sousedovic kocour tak snadno nevyvede z míry. Au! Au! Sousedovic kocour! Okamžitě jsem zase v myšlenkách u pana Felixe a cítím se bídně. Carolin se ke mně skloní a drbe mě za ušima. „Ach, co už znamená rozmazlovat, milá Hedwig?“ řekne pak a já myslím, že se při tom usmívá. Rozhodně zní její hlas docela teple.

„Jsem prostě ráda milá ke své rodině. I k tobě.“

Babička protáhne tvář. Ale proč? Je přece báječné, že Carolin chce být milá i k ní!

„Dobře, když mě nemáš ráda kolem sebe, tak už raději půjdu domů.“ Babička vstane a uhladí si sukni. „Já dělám všechno, abych ti pomohla, ale zřejmě ti to není vhod. Dej dětem za mě pusinku. Už jsem s nimi připravila všechno oblečení na ráno, abys nebyla zbytečně ve stresu.“

Víc neřekne, vezme si z věšáku kabát a mizí.

Carolin potřese hlavou. „Tedy Herkule, Hedwig měla ještě horší náladu než obvykle. A vůbec: pořád tyhle její tipy na výchovu, to mi jde kolosálně na nervy. Je milé, že chce pomoct, ale takhle ne.“

Povzdechne si a jde k jídelnímu stolu, na kterém zřejmě ještě zůstalo něco, co musí uklidit. Odtud zezdola to nepoznám, ale je to zřejmě z papíru, protože to šustí, když to Carolin zvedne.

„Vida, Hedwig přinesla noviny, pojď, Herkule, ještě si chvíli něco přečteme.“

Carolin se položí na pohovku, já k ní vyskočím a stulím se jí u nohou. Odtud to vidím: to šustění přichází z novin, v nichž Carolin listuje. Chvíli čte, pak se jí zavřou oči, tak je unavená. Noviny sklouznou vedle ní a pak část z nich, která je oproti zbývajícímu papíru zřejmě barevná, upadne na podlahu. Carolin sebou trhne a probudí se. „Vida, usnula jsem! Snad abych si raději šla lehnout do postele.“

Zvedne se a sáhne po části novin, která leží na podlaze. Když ji zvedne, zamyšleně ji pozoruje. „Podívej, Herkule, zdá se, že Hedwig hledala v magazínu něco určitého.“

Drží mi otevřenou stránku pod nosem. Haha, moc vtipný! Odkdy umím číst? Vidím tedy jen ty pro mě kryptické znaky, které se v hlavách lidí při čtení mění ve slova. Některé tyhle znaky jsou namalované. Lépe řečeno: jsou tužkou zakroužkované. Co na tom může být tak senzačního, to ostatně přesto nechápu. Carolin ukáže prstem na část novin a ušklíbne se. „No, podívejme se: On hledá Vás. Stará dobrá Seznamka!“

Svatej buřte, Carolin! Nemůžeš přestat mluvit v hádankách? Co přesně myslíš? Čumákem pořádně do novin vrazím a krátce zavrčím. Možná si tak všimne, že ničemu nerozumím!

„Copak je, Herkule?“ Hlasitě zavyju.

„Hm.“ Carolin se na mě pořádně zadívá.

Dám hlavu na stranu a snažím se vypadat pokud možno bezradně. Třeba to pak moje panička pochopí.

„Chceš vědět, co se tam píše?“

Hurá, funguje to! Horlivě přikyvuju.

Carolin se směje. „Kdybych teď někomu řekla, že jsem se ptala svého jezevčíka, jestli mu mám předčítat inzeráty na seznámení a že on jednoznačně na otázku přitakal – pak… ach, myslím, že bych toho měla raději nechat. To by mi nikdo neuvěřil! Takže, Herkule, dobře poslouchej…!“

Vezme noviny do rukou a začne z nich hlasitě předčítat.

Table of Contents

JEDNA

DVĚ

TŘI