Harlan Coben

TEMNÉ LESY

KALIBR

Přeložila Lenka Uhlířová

THE WOODS

Copyright © 2007 by Harlan Coben

All rights reserved.

Translation © Lenka Uhlířová, 2008

ISBN 978-80-7617-858-8

Tato kniha je věnována Aleku Cobenovi, Thomasi Bradbeerovi a Annie van der Heideové, třem potěšením, která mám to štěstí zvát svými kmotřenci.

Prolog

Vidím otce s lopatou.

Po tváři mu stékají slzy. Odněkud z hloubi hrudníku se mu přes rty dere příšerný, hrdelní vzlyk. Zvedá lopatu a zaboří ji do země. Její čepel rozpáře hlínu jako syrové maso.

Je mi osmnáct a tohle je moje nejživější vzpomínka na něj – můj otec v lese s tou lopatou. Neví, že se na něj dívám. Schovávám se za stromem, zatímco on kope. Pracuje zuřivě, jako by ho hlína něčím rozzlobila a on se jí teď chtěl pomstít.

Nikdy předtím jsem neviděl otce plakat – ani když mu umřel otec, ani když od nás utekla matka, ani když poprvé uslyšel o mé sestře, o Camille. Ale teď pláče. Pláče beze studu. Slzy mu tečou po tvářích jako vodopád. Vzlyky se rozléhají mezi stromy.

Tehdy to bylo poprvé, co jsem ho takhle špehoval. O sobotách většinou předstíral, že vyráží na ryby, ale já jsem mu to nikdy doopravdy nevěřil. Vždycky jsem si myslel, že jeho tajným cílem je tohle místo, tohle strašlivé místo.

Protože sem někdy chodím i já.

Stojím za stromem a dívám se na něj. Udělám to ještě osmkrát. Nikdy ho nevyruším. Nikdy o sobě nedám vědět. Myslím si, že o mně neví. Vlastně jsem si tím jistý. A pak jednoho dne jde můj otec k autu, podívá se na mě těma svýma vyschlýma očima a řekne:

„Dnes ne, Paule, dnes půjdu sám.“

Dívám se na něj, jak odjíždí. Jede do těch lesů už naposledy. Když po téměř dvou desetiletích leží na smrtelné posteli, vezme mě otec za ruku. Je omámený léky. Ruce má hrubé a mozolnaté. Pracoval jimi celý život – dokonce i v oněch letech hojnosti v zemi, která už neexistuje. Je obdařen takovým tím drsným zevnějškem, kdy všechna kůže je na pohled ztvrdlá a vysušená sluncem, takže se skoro zdá, jako by měl svůj vlastní želví krunýř. Má obrovské bolesti, ale neukápne mu ani slza.

Jen zavírá oči a čeká, až bolest odezní.

Otec mi vždycky dával pocit bezpečí, dokonce i teď, a to jsem už dospělý a mám vlastní dítě. Před třemi měsíci, když měl ještě dost síly, jsme šli do baru. Strhla se tam rvačka. Otec se postavil přede mě, odhodlaný rozdat si to s každým, kdo by se ke mně jen přiblížil. Ještě pořád. Tak to prostě je.

Podívám se na něj, jak leží na posteli. Myslím na ty dny v lese. Přemýšlím o tom, jak kopal, jak nakonec přestal, jak jsem si myslel, že toho nechal poté, co nás opustila matka.

„Paule?“

Otec je najednou nějak rozrušený.

Chce se mi žadonit, aby neumíral, ale nebylo by to správné. Tohle už jsem zažil. Nic se tím neulehčí – nikomu.

„To je dobré, tati,“ říkám mu. „Všechno bude zas dobré.“

Nechce se uklidnit. Zkouší se posadit. Chci mu pomoct, ale odstrčí mě. Zahledí se mi hluboko do očí a já vidím světlo, ale možná je to jen jedna z těch věcí, kterým na konci chceme věřit. Poslední falešná útěcha.

Z oka mu unikne jediná slza. Dívám se, jak mu zvolna stéká po tváři.

„Paule,“ říká mi otec, hlas stále ještě prosycený ruským přízvukem. „Musíme ji najít.“

„Najdeme ji, tati.“

Znovu si prohlíží můj obličej. Kývnu, abych ho ujistil. Ale nemyslím, že hledá ujištění. Poprvé mě napadne, že pátrá po vině.

„Věděls to?“ zeptá se sotva slyšitelně.

Cítím, jak se mi celé tělo třese, ale nemrknu, ani se nepodívám jinam. Rád bych věděl, co vidí, čemu věří. Jenže už se to nikdy nedozvím.

Protože právě v tu chvíli můj otec zavírá oči a umírá.

Kapitola 1

O tři měsíce později

Seděl jsem v tělocvičně základní školy a sledoval svou šestiletou dceru Caru, jak nervózně balancuje na kladině zavěšené tak deset centimetrů nad zemí, ovšem ani ne za hodinu se budu dívat do tváře muže, který byl zákeřně zavražděn.

Nikoho by to nemělo překvapit.

Za ta léta jsem se už naučil – tím nejstrašnějším způsobem, jaký si lze představit –, že zeď mezi životem a smrtí, mezi neobyčejnou krásou a ošklivostí, nad kterou zůstává rozum stát, mezi tou nejnevinnější scenerií a děsivou krvavou lázní je velice chatrná. K jejímu proboření stačí jen vteřina. V jednu chvíli prožíváte idylu. Jste na místě tak cudném jako tělocvična základní školy. Vaše holčička se točí dokola. Hlásek jí přeskakuje vzrušením. Oči má zavřené. Vidíte tvář její matky, způsob, jakým zavírala oči a usmívala se, a vzpomenete si, jak chatrná tahle zeď je.

„Cope?“

Byla to moje švagrová, Greta. Otočil jsem se k ní. Greta se na mě dívala svým obvyklým starostlivým pohledem. Usmál jsem se na ni.

„Na co myslíš?“ zašeptala.

Ví to. Ale stejně jsem jí zalhal.

„Na přenosné videokamery,“ opáčil jsem.

„Cože?“

Všechny skládací židle byly obsazené dalšími rodiči. Stál jsem vzadu a se založenýma rukama se opíral o betonovou zeď. Nade dveřmi visel školní řád a všude po zdech byly rozeseté takové ty na nervy lezoucí roztomile inspirativní průpovídky typu „Neříkej mi, že dál než do nebe to nejde, když na Měsíci jsou stopy“. Jídelní stoly byly složené. Opíral jsem se o ně a vnímal chlad kovu. Jak stárneme, tělocvičny základních škol se nemění, jen nám připadá, že se zmenšují.

Mávl jsem směrem k rodičům. „Je tu víc videokamer než dětí.“ Greta přikývla.

„A rodiče filmují všechno. Úplně všechno. Co s tím vším dělají?

Dívá se na to někdo opravdu od začátku do konce?“

„A ty ne?“

„To bych radši porodil.“

Usmála se tomu. „Ne,“ řekla, „rodit bys určitě nechtěl.“

„No dobře, možná ne. Ale copak celá naše generace nevyrostla na MTV? Rychlé střihy, záběry z různých úhlů. Ovšem jenom to takhle nafilmovat zepředu a pak to předhodit nic netušícímu kamarádovi nebo příbuznému…“

Otevřely se dveře. Jakmile ti dva vešli do tělocvičny, hned jsem věděl, že jsou od policie. I kdybych neměl tak rozsáhlé zkušenosti – jsem státní zástupce okresu Essex, který zahrnuje i celkem násilnické město Newark –, stejně bych to věděl. Televize některé věci ukazuje celkem věrně – například styl odívání příslušníků policejního sboru. Tatínkové na přepychovém předměstí Ridgewoodu tohle nenosí. Když se jdeme podívat, jak naše děti předvádějí jakousi rádobygymnastiku, nenavlékáme se do saka a košile s kravatou. Nosíme manšestráky nebo džíny a mikinu přes tričko. Tihle dva měli na sobě nepadnoucí obleky nahnědlé barvy, která nejvíc ze všeho připomínala dřevěné piliny po pořádném lijáku.

Neusmívali se. Jejich oči těkaly po místnosti. Většinu policajtů v téhle oblasti jsem znal, ale tyhle dva ne. Trochu mě to znervózňovalo. Něco bylo špatně. Samozřejmě jsem věděl, že jsem nic neudělal, ale i tak se mi lehce sevřel žaludek, jako bych něco provedl. Moje švagrová Greta a její manžel Bob mají tři vlastní děti. Jejich nejmladší dcerce Madison je šest a chodí do stejné třídy jako moje Cara. Greta a Bob pro mě představují nesmírnou pomoc. Po smrti mé ženy Jane – Gretiny sestry – se přestěhovali do Ridgewoodu. Greta prohlašovala, že to tak jako tak měli v plánu. Já o tom dost pochybuju, ale jsem natolik vděčný, že to raději moc nezkoumám. Nedovedu si představit, jaké by to bylo bez nich.

Obvykle se mnou vzadu stávají i ostatní otcové, ale protože se tohle představení koná v dopoledních hodinách, je jich tu málo. Matky – kromě té jedné, která si mě teď nasupeně prohlíží hledáčkem kamery, protože zaslechla mou protivideovou tirádu – mě zbožňují. Samozřejmě to není kvůli mé osobě, ale kvůli tomu, co se mi stalo. Žena mi zemřela před pěti lety a od té doby vychovávám svou dceru sám. Ve městě jsou i další osamělí rodiče, většinou rozvedené matky, ovšem jedině mně se dostává nebývalé tolerance. Když zapomenu napsat omluvenku, přijdu si pro dcerku pozdě nebo když nechám její svačinu ležet na pultu, ostatní matky nebo zaměstnankyně školy se do toho hned vloží a přispěchají na pomoc. Mají za to, že moje mužská bezradnost je roztomilá. Pokud něco z toho provede matka samoživitelka, je hned nedbalá a zodpovědnější matky pro ni nemají nic než opovržení.

Děti dál cvičí, či se spíš motají a koulejí, záleží na tom, jak se na to chcete dívat. Sleduju Caru. Nesmírně se soustředí a jde jí to celkem dobře, jen mám podezření, že po svém otci podědila nedostatek koordinace. Dětem pomáhají středoškolačky z gymnastického družstva. Jsou z vyšších ročníků, bude jim tak sedmnáct nebo osmnáct. Ta, která teď dohlíží na Caru při jejím pokusu o kotrmelec, mi připomněla sestru. Moje sestra Camille umřela právě v tomhle věku a média mi na to nikdy nedovolí zapomenout. Ale možná je to tak dobře.

Mé sestře by teď už táhlo na čtyřicítku, bylo by jí přinejmenším tolik jako většině těchhle matek. Je to divné pomyšlení. Vždycky vidím Camille jako středoškolačku. Je těžké si představit, kde by teď byla – kde by teď měla být, sedět na některé z těch židlí, na tváři mít jeden z těch šťastných, lehce připitomělých maminkovských úsměvů a oblažovat jím své vlastní potomstvo. Rád bych věděl, jak by dnes vypadala, ale zase nevidím nic jiného než sedmnáctileté děvče, které zemřelo.

Může to vypadat, že jsem tak trochu posedlý smrtí, ale mezi vraždou mé sestry a předčasným odchodem mé ženy je obrovský rozdíl. Ta první smrt, sestřina, mě dovedla k současnému zaměstnání a promítla se do volby mé životní dráhy. V soudní síni můžu bojovat s nespravedlností, a taky to dělám. Snažím se, aby svět byl bezpečnější, snažím se poslat za mříže ty, kteří ubližují jiným, snažím se přinést jiným rodinám to, čeho se té mé vlastně nikdy nedostalo – uzavření.

Co se té druhé, manželčiny smrti týče, byl jsem bezradný, zvoral jsem to a bez ohledu na to, co dělám teď, to nikdy nebudu moct napravit.

Ředitelka školy nahodila na zmalované rty úsměv plný falešného zájmu a zamířila k těm dvěma pánům od policie. Snažila se s nimi zapříst rozhovor, ale oba se na ni sotva podívali. Sledoval jsem jejich oči. Když ten větší – v jejich dvojce určitě hrál prim – zahlédl moji tvář, zarazil se. Chvilku se ani jeden z nás nepohnul. Neznatelným pokynutím hlavy mě vybídl, abych opustil tohle bezpečné útočiště plné smíchu a koulejících se dětí. Odpověděl jsem mu stejně nepatrným přikývnutím.

„Kam to jdeš?“ zeptala se mě Greta.

Nechci, aby to znělo bezcitně, ale Greta byla ze sester ta ošklivější. Ona a moje rozkošná zesnulá nevěsta si byly podobné. Každý by poznal, že mají stejné rodiče. Jenže všechno, co na tělesné schránce mojí Jane dělalo dojem, na Gretě jaksi nesedí. Jane měla nápadný nos, který jí ještě dodával na přitažlivosti. Greta má nápadný nos, který vypadá prostě velký. Díky očím posazeným daleko od sebe vyzařovala moje žena jakési dráždivé exotické kouzlo.

Gretě ta velká vzdálenost mezi očima dodává tak trochu plazí vzezření.

„Nejsem si jistý,“ opáčil jsem.

„Práce?“

„Možná.“

Přelétla pohledem ty dva domnělé policisty a pak se obrátila ke mně. „Chystala jsem se vzít Madison někam na oběd. Mám přibrat i Caru?“

„To by bylo skvělé.“

„Taky bych ji mohla po škole vyzvednout.“ Přikývl jsem. „To by mi pomohlo.“

Greta mě pak zlehka políbila na tvář – což nedělá moc často – a já jsem zamířil ke dveřím. Se mnou se valil i hlahol dětského smíchu. Otevřel jsem dveře a vstoupil do chodby. Oba policisté vyšli za mnou. Ani školní chodby se nikdy nemění. Panuje v nich ozvěna skoro jako v nějakém strašidelném domě, takové zvláštní poloticho a slabý, ale přesto zřetelný pach, který rozčiluje i uklidňuje zároveň.

„Jste Paul Copeland?“ zeptal se ten vyšší.

„Ano.“

Podíval se na svého menšího kolegu, masitého chlapíka bez krku, jehož hlava tvarem připomínala hroudu škváry a jeho hrubá kůže ten dojem ještě posilovala. Zpoza rohu se vynořila skupina dětí tak asi ze čtvrté třídy, s tvářemi zrudlými námahou. Nejspíš právě přicházely ze hřiště. Prošly kolem nás se svou usouženou učitelkou v závěsu. Vrhla na nás nervózní usměv.

„Možná bychom si měli promluvit venku,“ řekl ten vyšší.

Pokrčil jsem rameny. Neměl jsem tušení, o co jim jde. Konejšilo mě přesvědčení, že jsem nic neudělal, ale ze zkušenosti jsem věděl, že s čím má co dělat policie, nikdy není takové, jaké se zdá. Tohle se netýkalo toho velkého případu z titulních stránek, na kterém pracuju. Kdyby ano, zavolali by mi do kanceláře. Měl bych nějaký vzkaz na mobilu nebo na BlackBerry.

Ne, tohle bude něco jiného – něco osobního.

Znovu jsem si připomněl, že jsem nic neprovedl. Za svého působení v úřadu jsem už měl možnost sledovat všechny typy podezřelých i jejich reakcí a možná by se vám zdály překvapivé. Tak například když policie vezme do vazby hlavního podezřelého, dost často ho na několik hodin zamknou jen tak samotného do vyšetřovací místnosti. Mysleli byste si, že viníci budou lézt po zdi, ale ve většině případů je to přesně naopak. Ti nevinní neskutečně znervózní a začnou být podráždění. Nemají tušení, proč jsou tam, kde právě jsou, a co si vlastně policie myslí, že udělali. Viníci často usnou.

Vyšli jsme ven do prudkého slunečního svitu. Ten vyšší přimhouřil oči a zastínil si je rukou. Hrouda škváry by takové potěšení nikomu nedopřál.

„Já jsem detektiv Tucker York,“ řekl ten vyšší. Vytáhl svůj odznak a mávl směrem k Hroudě škváry. „Tohle je detektiv Don Dillon.“ Dillon také vytáhl svůj odznak. Oba mi je ukázali. Nevím, čeho tím chtěli dosáhnout. Kolik asi dá práce takový odznak zfalšovat?

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal jsem se.

„Mohl byste nám říct, kde jste byl včera večer?“ zeptal se York. Při takovéhle otázce by měly začít houkat sirény. Já bych jim měl okamžitě připomenout, že v nepřítomnosti právníka nebudu odpovídat na žádné otázky. Jenže já sám jsem právník. A zatraceně dobrý. Což vás samozřejmě vede k větší pošetilosti, nikoli naopak, když máte jednat sám za sebe. A krom toho jsem taky jenom člověk.

Když na vás vletí policie, chcete se zavděčit. Dokonce i se všemi mými zkušenostmi. Nedokážete si pomoct.

„Byl jsem doma.“

„Může vám to někdo dosvědčit?“

„Moje dcera.“

York a Dillon pohlédli zpátky ke škole. „To je ta holčička, která se kutálí tam uvnitř?“

„Ano.“

„Někdo jiný?“

„Myslím, že ne. O co jde?“

Z nich dvou mluvil jen York. Mého dotazu si nevšímal. „Znáte někoho jménem Manolo Santiago?“

„Ne.“

„Víte to jistě?“

„Celkem jistě.“

„Proč jen celkem jistě?“

„Víte vy, kdo já jsem?“

„Jistě,“ opáčil York. Odkašlal si do pěsti. „Máme si tu snad před vámi kleknout a políbit vám prsten, nebo tak něco?“

„To jsem na mysli neměl.“

„Výborně, takže si rozumíme.“ Jeho chování se mi nelíbilo, ale nechal jsem to být. „Takže proč jste si jenom ‚celkem jistý‘, že neznáte Manola Santiaga?“

„Myslel jsem tím, že mi to jméno nic neříká. Neřekl bych, že ho znám. Ale možná je to někdo, koho jsem žaloval, nebo svědčil v některém z mých případů, anebo jsem ho možná potkal před deseti lety na nějaké zatracené dobročinné sbírce.“

York povzbudivě pokyvoval hlavou, abych blábolil dál, ale já už jsem skončil.

„Mohl byste jít s námi?“

„Kam?“

„Nebude to trvat dlouho.“

„Nebude to trvat dlouho,“ zopakoval jsem po něm. „To nezní jako nějaké místo.“

Policisté si vyměnili pohledy. Snažil jsem se vypadat neústupně.

„Muž jménem Manolo Santiago byl včera večer zavražděn.“

„Kde?“

„Jeho tělo bylo nalezeno na Manhattanu. Ve Washington Heights.“

„A co to má společného se mnou?“

„Myslíme si, že byste nám možná mohl pomoct.“

„Pomoct jak? Jak už jsem vám řekl – neznám ho.“

„Řekl jste, že…“ York se ve skutečnosti podíval do svého notesu, ale to bylo jen pro efekt – zatímco jsem mluvil, nenapsal si vůbec nic. „…víte ‚celkem jistě‘, že ho neznáte.“

„No dobře, tak to vím jistě. Spokojen? Vím to jistě.“ Dramaticky sklapnul notes. „Pan Santiago znal ale vás.“

„Jak to víte?“

„Radši bychom vám to ukázali.“

„A já bych radši, kdybyste mi to řekli.“

„Pan Santiago,“ York zaváhal, jako by pečlivě vybíral další slova,

„u sebe měl jisté články.“

„Články?“

„Ano.“

„Nemohl byste být trochu konkrétnější?“

„Články,“ odpověděl, „které ukazovaly vaším směrem.“

„Ukazovaly na mě jako na koho?“

„Na vás, pane okresní návladní.“

Dillon – Hrouda škváry – konečně promluvil.

„Jsem okresní státní zástupce,“ opáčil jsem.

„To je jedno.“ Prokřupal si krk a namířil mi prst na prsa. „Začínáte mě bavit asi jako osina v zadku.“

„Co prosím?“

Dillon postoupil ke mně a zafuněl mi do obličeje: „Vypadáme snad, že jsme si sem přišli zahrát slovní fotbal?“

Myslel jsem, že to byla jen řečnická otázka, ale on čekal. „Ne,“ odpověděl jsem nakonec.

„Tak poslouchejte. Máme tu mrtvolu. Od toho chlápka k vám vede celkem solidní spojení. Půjdete s námi a pomůžete nám to vysvětlit, anebo si dál chcete hrát se slovíčky? Musím vám říct, že díky tomu vypadáte sakra podezřele.“

„S kým si vlastně myslíte, že to mluvíte, detektive?“

„S chlápkem, co kandiduje do úřadu, a nebude chtít, aby něco z toho prosáklo do tisku.“

„Vy mi vyhrožujete?“

„Nikdo nikomu nevyhrožuje,“ vložil se do toho York.

Ovšem Dillon trefil do černého. Pravda byla, že mé jmenování bylo stále jen dočasné. Můj přítel, stávající guvernér státu New Jersey, ze mě udělal zastupujícího okresního státního zástupce. Taky jsme vážně mluvili o mé kandidatuře do Kongresu, možná dokonce na uprázdněné místo v Senátu. Lhal bych, kdybych tvrdil, že nemám politické ambice. Skandál, dokonce i vykonstruovaný náznak nějakého skandálu, by mi neudělal dobrou službu.

„Nechápu, jak bych vám mohl pomoct,“ namítl jsem.

„Možná nemůžete, a možná můžete,“ zakroužil Dillon svou hroudou škváry. „Ale chcete nám pomoct, jestli to bude možné, že ano?“

„Samozřejmě,“ opáčil jsem. „Nerad bych, aby vás zadek kvůli mně svrběl víc, než je nutné.“

Skoro se tomu usmál. „Tak si nastupte do auta.“

„Odpoledne mám ale důležitou schůzku.“

„Do té doby budeme zpátky.“

Očekával jsem omlácený Chevrolet Caprice, ale měli čisťounkého forda. Posadil jsem se na zadní sedadlo. Moji dva noví přátelé si sedli dopředu. Nemluvili jsme. Na mostě George Washingtona byla zácpa, ale my jsme jen zapnuli sirénu a prodrali se skrz. Když jsme dorazili na Manhattan, York spustil.

„Myslíme si, že Manolo Santiago je možná falešné jméno.“

„Hm,“ opáčil jsem, protože mě nenapadlo, co jiného na to říct.

„Víte, vlastně neznáme skutečnou identitu té oběti. Našli jsme ho včera v noci. Řidičský průkaz má na jméno Manolo Santiago. Prověřili jsme si ho. Nejspíš to nebude pravé jméno. Prověřili jsme jeho otisky. Nic. Takže nevíme, kdo to je.“

„A myslíte si, že já to vědět budu?“

Nenamáhali se mi odpovědět.

Yorkův hlas zněl tak nevinně jako jarní den. „Vy jste vdovec, že, pane Copelande?“

„Ano,“ přitakal jsem.

„Musí to být těžké. Starat se sám o dítě.“ Neodpověděl jsem.

„Jak jsme vyrozuměli, vaše žena měla rakovinu. Velice se angažujete v jedné organizaci, která chce najít lék.“

„Hmm.“

„Obdivuhodné.“ Kdyby jen věděli.

„Musí vám to připadat divné,“ pokračoval York.

„A co?“

„Být na opačné straně. Vy obvykle otázky kladete, neodpovídáte na ně. Musí to být trochu divný pocit.“

Usmál se na mě do zpětného zrcátka.

„Vy, Yorku?“ oslovil jsem ho.

„Co?“

„Nemáte náhodou program?“ zeptal jsem se.

„Cože?“

„Program,“ zopakoval jsem. „Já jen abych se mohl podívat, koho jste hrál, než jste zapadl do vytoužené role hodného poldy.“

York se tomu zasmál. „Jen říkám, že to je divné, to je všechno.

Vyslýchala vás už vlastně někdy dřív policie?“

To byl chyták. Museli to vědět. Když mi bylo osmnáct, pracoval jsem jako vedoucí v dětském letním táboře. Čtyři táborníci – Gil Perez a jeho děvče, Margot Greenová, Doug Billingham a jeho děvče, Camille Copelandová (neboli moje sestra) – se jednou v noci vytratili do lesa.

A už je nikdy nikdo neviděl.

Našla se jen dvě těla. Sedmnáctiletá Margot Greenová byla nalezena s proříznutým hrdlem ani ne sto metrů od tábora. Taktéž sedmnáctiletý Doug Billingham byl nalezen o necelý kilometr dál. Měl na sobě několik bodných ran, ale příčinou smrti bylo též proříznuté hrdlo. Těla zbylých dvou – Gila Pereze a mé sestry Camille – se nikdy nenašla.

Ten případ se dostal na první stránky. Waynea Steubense, hocha z bohaté rodiny, který na táboře dělal vedoucího, chytili o dva roky později – po jeho třetím létě hrůzy –, ovšem do té doby stihl zavraždit ještě přinejmenším čtyři další děti. Pojmenovali ho Prázdninový hrdlořez – což byla až příliš jasná přezdívka. Wayneovy příští dvě oběti byly nalezeny poblíž skautského tábora v Muncie, v Indianě. Další pocházela z jednoho z těch táborů kolem Vienny ve Virginii. Jeho poslední oběť byla ze sportovního tábora v Poconos. Většina z nich skončila s proříznutým hrdlem. Všechny byly pohřbeny v lesích, některé ještě před smrtí. Ano, byly pohřbeny zaživa. Trvalo spoustu času, než se podařilo těla vypátrat. Například toho chlapce z Poconos našli až po šesti měsících. Převážná část znalců věří, že někde tam venku jsou ještě další, stále pod zemí, hluboko v lesích.

Jako moje sestra.

Wayne se nikdy nepřiznal, a i přesto, že posledních osmnáct let strávil v nápravném zařízení s maximální ostrahou, trvá na tom, že s těmi čtyřmi vraždami, které to všechno začaly, nemá nic společného.

Já mu nevěřím. Skutečnost, že přinejmenším dvě těla jsou stále ještě někde venku, vede ke spekulacím a vytváří dojem záhady. Wayneovi se tak dostává víc pozornosti. Myslím, že se mu to líbí. Ale ta nevědomost – ty náznaky – pořád zatraceně bolí.

Svou sestru jsem miloval. Všichni jsme ji milovali. Většina lidí věří, že to nejkrutější ze všeho je smrt. Není. Po nějakém čase je mnohem surovější paní naděje. Když s ní žijete tak dlouho jako já, s krkem neustále na špalku a sekyrou, která nad vámi visí celé dny, pak měsíce, pak roky, začnete toužit po tom, aby konečně dopadla a usekla vám hlavu. Většina lidí věří, že moje matka utekla, protože Camille byla zavražděna. Ovšem opak je pravdou. Matka nás opustila, protože jsme to nikdy nemohli dokázat.

Přál bych si, aby nám Wayne Steubens řekl, co jí udělal. Ne proto, abychom ji mohli řádně pohřbít, nic takového. Bylo by to hezké, ale o to tu nejde. Smrt je čistá, ničivá jako demoliční koule. Zasáhne vás, rozdrtí, a vy se začnete znovu dávat dohromady. Nejistota je jiná. Ty pochybnosti, ty náznaky hlodají jako termiti nebo nějaký neúprosný mikrob. Požírá vás to zevnitř. Nemůžete té hnilobě zabránit. Nemůžete se dát dohromady, protože vás neustále rozleptává pochybnost.

Myslím, že se to pořád ještě děje.

I když bych rád tuhle část svého života udržel v soukromí, média na ni nikdy nedají zapomenout. Dokonce i nejrychlejší hledání přes Google vám moje jméno okamžitě vyplivne v souvislosti se záhadou „zmizelých táborníků“, jak je pohotově pojmenovali. Sakra, celý příběh pořád ještě vysílají na Discovery v tom jejich cyklu „Skutečné místo činu“. Tu noc jsem tam byl, v těch lesích. Moje jméno se dalo najít ve zprávě. Policie mě vyslýchala. Dokonce i jako podezřelého.

Takže to museli vědět.

Rozhodl jsem se neodpovídat. York a Dillon na mě netlačili. Když jsme dorazili do márnice, zavedli mě do dlouhé chodby.

Nikdo nemluvil. Nebyl jsem si jistý, co si o tom mám myslet. Yorkova slova mi teď začala dávat smysl. Byl jsem na opačné straně. Sledoval jsem spousty svědků jít stejnou cestou jako teď já. Viděl jsem všechny možné reakce na márnici. Ti, kteří jsou předvoláni k identifikaci, bývají obvykle na začátku klidní. Nevím jistě proč. Snaží se snad obrnit? A nebo v nich zbývá ještě ždibec – zase to slovo – naděje? Nejsem si jistý. Každopádně naděje rychle mizí. Totožnost si nikdy nespleteme. Když si myslíme, že tohle je váš milovaný, tak je. Márnice není místo pro zázraky na poslední chvíli. Nikdy.

Věděl jsem, že mě sledují, že zkoumají moje reakce. Začal jsem si uvědomovat svou chůzi, držení těla, výraz obličeje. Snažil jsem se tvářit neutrálně a pak mě napadlo, proč se tím vlastně obtěžuju. Zavedli mě k okénku. Dovnitř vás nepustí, zůstanete pěkně za sklem. Místnost byla vykachlíčkovaná, aby se dala jen vystříkat hadicí – nebylo nutné vyhazovat peníze na výzdobu nebo uklizečky. Všechny pitevní stoly kromě jednoho byly prázdné. Tělo bylo zakryté prostěradlem, ale palec u nohy s přivázanou cedulkou vykukoval. Opravdu tyhle cedulky používají. Díval jsem se, jak palec trčí zpod prostěradla – a nikoho mi nepřipomínal. Na tohle jsem myslel. Že palec toho muže nepoznávám.

Mozek ve stresu dělá legrační věci.

Žena s maskou na obličeji přivezla vozík blíž k oknu. Ze všech věcí na světě mi to připomnělo právě den, kdy se narodila moje dcera. Vzpomínám si na kojenecký box. Jeho okénko bylo skoro stejné jako tohle, s tenkými kovovými pásky, které vytvářely diamantový vzor. Sestřička, žena zhruba stejné postavy jako tahle žena v márnici, přivezla vozíček s mou maličkou dcerkou těsně k oknu. Přesně tak jako teď tady. Normálně bych v tom nejspíš viděl něco dojemného – začátek života a jeho konec –, ale dnes ne.

Žena za oknem stáhla horní část prostěradla. Podíval jsem se na tu tvář. Všechny oči mě sledovaly. Věděl jsem to. Ten mrtvý byl zhruba v mém věku, táhlo mu na čtyřicítku. Měl vousy, vyholenou hlavu a na ní sprchovou čapku. Pomyslel jsem si, že ta sprchová čapka vypadá pěkně praštěně, ale věděl jsem, proč ji má na sobě.

„Střelili ho do hlavy?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Kolikrát?“

„Dvakrát.“

„Jakou ráží?“

York si odkašlal, jako by se mi snažil připomenout, že tohle není můj případ. „Znáte ho?“

Podíval jsem se ještě jednou. „Ne,“ odpověděl jsem.

„Víte to jistě?“

Už jsem chtěl přikývnout, ale něco mě zarazilo.

„Co se děje?“ zeptal se York.

„Proč jsem tady?“

„Chtěli jsme vědět, jestli neznáte –“

„Jistě, ale proč jste si mysleli, že bych ho mohl znát?“

Úkosem jsem se na ně podíval a zachytil jsem, jak si York a Dillon vyměňují pohledy. Dillon pokrčil rameny a York se chopil míče.

„Měl v kapse vaši adresu,“ řekl. „A měl o vás svazek výstřižků.“

„Jsem veřejná osoba.“

„Ano, to víme.“

Odmlčel se. Obrátil jsem se k němu. „Ještě něco?“

„Ty výstřižky vlastně nebyly tak docela o vás.“

„A o čem tedy?“

„O vaší sestře,“ oznámil mi, „a o tom, co se stalo v těch lesích.“ V místnosti se ochladilo nejmíň o deset stupňů, ale nakonec, jsme přece v márnici. Snažil jsem se mluvit nenuceně. „Možná byl blázen do zločinů. Takových je spousta.“

Zaváhal. Viděl jsem, jak si se svým kolegou vyměnil pohled.

„Ještě něco?“

„Co máte na mysli?“

„Víte o něm ještě něco?“

York se otočil k podřízenému, kterého jsem si předtím ani nevšiml. „Můžeme tady panu Copelandovi ukázat osobní věci?“

Nespouštěl jsem oči z tváře mrtvého. Byl poďobaný a měl vrásky. Pokoušel jsem se je v duchu vyhladit. Neznal jsem ho. Manolo Santiago byl cizí člověk.

Někdo vytáhl červený igelitový pytel na důkazy. Vyprázdnili ho na stůl. Z dálky jsem rozeznal modré džínsy a flanelovou košili. Pak tam byla peněženka a mobilní telefon.

„Prověřovali jste ten mobil?“ zeptal jsem se.

„Jo. Má předplacenou kartu na jedno použití. Na SIM kartě nic není.“

Odtrhl jsem oči od tváře mrtvého a došel ke stolu. Nohy se mi třásly.

Na stole leželo několik přeložených listů papíru. Jeden jsem opatrně rozložil. Článek z Newsweeku. Byla tam i fotka těch čtyř mrtvých – obětí Prázdninového hrdlořeza. Vždycky začínali s Margot Greenovou, protože její tělo se našlo hned. Trvalo ještě celý den, než vypátrali Douga Billinghama. Skutečný zájem ale projevovali o ty zbylé dva. Našla se krev a potrhané oblečení, které patřilo Gilu Perezovi a mé sestře – ale žádná těla.

Proč?

Bylo to prosté. Ty lesy byly rozsáhlé. Wayne Steubens je dobře schoval. Ovšem někteří lidé, milovníci záhad a spiknutí, tomu nevěřili. Proč se nenašli právě tihle dva? Jak mohl Wayne Steubens přemístit a pohřbít těla tak rychle? Měl snad komplice? Jak to všechno dokázal? A především, co ti čtyři v tom lese vlastně dělali? Dokonce i dnes, osmnáct let po Wayneově zatčení, si lidé vyprávějí o tom, že v lese straší „duchové“ – anebo že v opuštěné chatce přežívá jakýsi tajný kult nebo že tam jsou uprchlí pacienti z psychiatrické léčebny či muž s háky místo rukou nebo že se někomu vymkly zpod kontroly jakési bizarní lékařské experimenty. Vykládají si o zrůdě, kolem zbytků jejíhož ohniště se stále ještě povalují kosti těch dětí, které sežrala. Říkají, že za nocí stále slyší nářek Gila Pereze a mé sestry a jejich volání po pomstě.

Strávil jsem v těch lesích hodně nocí, sám. Nikdy jsem neslyšel nikoho naříkat.

Přelétl jsem očima obrázek Margot Greenové a Douga Billinghama. Na dalším byla moje sestra. Přesně tenhle záběr jsem viděl snad milionkrát. Média ho milovala, protože na něm vypadala tak nádherně obyčejně. Bylo na něm děvče odvedle, oblíbená chůva vašich dětí, sladká sedmnáctka, která bydlí ve stejném bloku. To se ale Camille vůbec nepodobalo. Byla pěkné číslo, měla živé oči a bezstarostný postranní úšklebek, který kluky srážel ze schodů. Ta fotka ji vůbec nevystihovala. Camille byla mnohem víc. A možná to ji stálo život.

Právě jsem se propracovával k poslednímu obrázku, tomu s Gilem Perezem, když tu mě něco vytrhlo ze zamyšlení.

Srdce se mi zastavilo.

Vím, že to zní dramaticky, ale tak jsem to cítil. Podíval jsem se na hromádku mincí z kapsy Manola Santiaga a uviděl to. Připadalo mi, jako by mi do hrudi vnikla něčí ruka a stiskla srdce tak silně, že už nemohlo bít.

Ucouvl jsem.

„Pane Copelande?“

Ruka se mi pohnula dopředu, jako kdyby měla vlastní vůli. Sledoval jsem své prsty, jak tu věc berou a nesou mi ji k očím.

Byl to prsten. Dívčí prstýnek.

Podíval jsem se na fotografii Gila Pereze, chlapce, který byl zavražděn v lesích spolu s mou sestrou. Skočil jsem ve vzpomínkách o dvacet let zpátky. A vzpomněl jsem si na tu jizvu.

„Pane Copelande?“

„Ukažte mi jeho ruku,“ říkám.

„Co prosím?“

„Jeho ruku.“ Obrátil jsem se zpátky k okénku a ukázal na mrtvé tělo. „Ukažte mi tu jeho zatracenou ruku.“

York dal znamení Dillonovi a ten stiskl knoflík u mluvítka. „Chce vidět ruku toho muže.“

„Kterou?“ zeptala se ta žena v márnici. Podívali se na mě.

„Já nevím,“ odpověděl jsem. „Asi obě.“

Vypadali trochu zmateně, ale žena v márnici mi vyhověla. Stáhla prostěradlo.

Hruď měl teď porostlou chlupy. Byl větší, měl přinejmenším o patnáct kilo víc než tehdy, ale na tom nebylo nic překvapujícího. Změnil se. Všichni jsme se změnili. Ale po tomhle jsem nepátral. Díval jsem se na paži a hledal klikatou jizvu.

Byla tam.

Na jeho levé ruce. Nezalapal jsem po dechu ani nic takového. Bylo to, jako by se část mojí reality prostě odsunula, a já byl příliš ztuhlý, než abych s tím něco dělal. Prostě jsem tam jen tak stál.

„Pane Copelande?“

„Já ho znám,“ řekl jsem.

„A kdo to je?“

Ukázal jsem na obrázek v časopisu. „Jmenuje se Gil Perez.“

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1