Nikdy nevystoupat na vrchol (ukázka)
Author: Paolo Cognetti
Date: 0101-01-01 01:00:00+01:00
Description: Co znamená vydat se do hor a nikdy nevystoupat na vrchol? Ve své nejnovější knize Paolo Cognetti vypráví o cestě jako touze po sebepoznání, o kroužení kolem smyslu vlastní pouti, o úniku i návratu, o snaze nechat se fyzicky prostoupit krajinou. Literárně pojatý cestovní deník Nikdy nevystoupat na…
Publisher: Odeon

Přeložila Alice Flemrová

SENZA MAI ARRIVARE IN CIMA

Copyright c Paolo Cognetti – 2018 Giulio Einaudi editore s.p.a., Torino

This edition published in agreement with the Proprietor
through MalaTesta Literary Agency, Milano.

Translation c Alice Flemrová, 2019

ISBN 978-80-207-1936-2

Chtěl bych být radši malířem
než řemeslníkem slov
dnes ráno.

Z mlhy vystupují
se svou velkou mechovou náručí
obří rododendrony.

Tiziano Terzani: Představa osudu

Koncem roku 2017 a také čtyřicátého roku svého života jsem se s několika druhy vydal do oblasti Dolpa, náhorní plošiny na severozápadě Nepálu, kde jsme na přibližně měsíční pěší pouti podél tibetských hranic měli zdolávat průsmyky ve výšce přes pět tisíc metrů. Tibet byl cíl, jehož jsme nemohli dosáhnout, a nestála nám v cestě hranice. V roce 1950 do něj vtrhla čínská armáda, mezi šedesátými a sedmdesátými lety ho devastovalo běsnění kulturní revoluce a nakonec se stal obětí nelítostné kolonizace ze strany nové kapitalistické Číny, takže to prastaré hájemství mnichů, obchodníků a potulných pastevců už jednoduše neexistovalo.

Zato však existoval, nebo tak mi to aspoň vyprávěli, malý Tibet na území Nepálu, který přežil díky nějakému opomenutí historie. I na mapách vypadá Dolpo jako anomálie: tam, kde politický Nepál, který se obvykle drží jižně od pohoří Himálaje, horské pásmo překonává a proniká do nesmírné zeměpisné oblasti tibetské náhorní plošiny, je region, ležící celý nad hranicí čtyř tisíc metrů, kam nedosahují ani monzuny, ani cesty, ten nejvyprahlejší a nejvzdálenější a nejméně obydlený v celé zemi. Možná tam nahoře, říkal jsem si, budu moct spatřit Tibet, který už neexistuje, který už nikdo z nás nikdy neuvidí: vida, tohle je cesta, kterou jsem si přál ke svým čtyřicetinám, vhodná oslava na rozloučenou s tím druhým ztraceným hájemstvím, jímž je mládí.

Nebyl to však jediný důvod, proč tam vyrazit. Ten druhý a stejně tak důležitý byla karavana, jíž jsem měl být součástí. Himálaj není oblast, kam se člověk vydá nalehko: abyste urazili stovky kilometrů mezi neobydlenými horami, potřebujete skutečnou výpravu, s průvodci, nosiči, mulami, tábor, který každý večer rozbijete a ráno zase sbalíte, a taky druhy na cestě. Mezi těmi devíti, kteří se mnou odjížděli, byl Nicola, ke kterému mě poutalo rodící se přátelství. Seznámili jsme se nedávno, cítili jsme, že jsme si podobní, a byli jsme ve fázi, kdy máte jeden o druhém teprve všechno zjistit. Ale oba jsme věřili, že vzniku přátelství se nemá nečinně přihlížet: přátelství je třeba dát základy, má se budovat, potřebuje pamětihodné podniky pro budoucnost. Tak jsem mu jednoho jarního večera popsal

Dolpo po telefonu a zeptal jsem se: „Vydáme se tam spolu?“

„Ano,“ odpověděl mi. Teď byl podzim a ani jeden z nás své rozhodnutí nevzal zpátky.

Další druh byl Remigio, ten nejdražší a nejkomplikovanější přítel, kterého jsem v tom okamžiku měl. Za deset let našeho přátelství se mi nikdy nepodařilo ho vytáhnout z horské vesnice, kde se narodil a kde vyrostl a kam já jsem šel bydlet. Nešlo o to, že bych ho chtěl vykořenit, ale přál jsem si s ním sdílet něco odlišného: místo, kde bychom oba byli cizinci, pocit dálav a průzkumnictví. Zpracovával jsem ho celé měsíce, použil jsem všechny možné přesvědčovací metody, a dosáhl jsem jenom pochybností a změn názoru. Vždycky tam bylo nějaké bolavé koleno, nedostatek peněz, dokonce i jankovité auto. Nakonec se dostavil na letiště ve chvíli, kdy jsem se už smířil s tím, že ho neuvidím přicházet.

„Takže jedeš taky?“ zeptal jsem se ho.

„No jo,“ odpověděl a pokrčil rameny.

Věděl jsem, že v horách člověk chodí sám, i když jde s někým, ale byl jsem rád, že budu svoji samotu sdílet právě s nimi.

Odjeli jsme začátkem října, když se v Alpách už očekává sníh, a přistáli jsme v horkém a prašném Káthmándú, kde zrovna skončilo období monzunu. Zdálo se mi, že od mé poslední návštěvy se město ještě víc rozrostlo po svém rozlehlém údolí: přibyly další vrstvy periferie, chudinské čtvrti, rezidenční zóny, toulaví psi, opice, žebráci, vyhublé krávy uprostřed silnice, děti. Na náměstí Durbar dosud ležely rozvaliny z hinduistických a buddhistických chrámů, poškozených nebo úplně rozbořených zemětřesením před dvěma lety, a dřevěné pilíře podpíraly zdi, které zůstaly stát. Velké cedule oznamovaly, že rekonstrukci má na starosti čínská vláda. Čína? Co dělá Čína na nejdůležitějším náměstí v Nepálu?

Já jsem si přivezl z domova horečku, která zvyšovala moji zmatenost, a když mě jedna žena přemluvila, abych koupil sušené mléko pro její dítě, nechal jsem se od ní a od jejího komplice z obchodu okrást skoro o všechny rupie. Řezníci vystavovali v uličkách tmavočervená žebírka, zakrvácené kozí hlavy a na malých oltářích na rohu ulic nechávali věřící tlít květiny a ovoce. V Thamelu, turistické čtvrti, kde se potulují skupiny lidí ze Západu, chystajících se vyrazit na Everest nebo hledajících Káthmándú, jak je poznali Beatles, jsme nakoupili poslední věci na expedici v jednom z krámků s použitým zbožím: na pultech se válejí větrovky, trika, pohorky, všechno jsou to věci, které zákazníci darují nosičům, když je vidí ve vysokých nadmořských výškách v košilích s krátkým rukávem a v žabkách, a nosiči je zas obratem prodají, jakmile slezou do údolí. Proplétali jsme se v prachu, mezi rukama, zpocenými těly, klaksony, hnilobou na krajích ulic, a přesto v tom městě bylo cosi, co mě nepřestávalo okouzlovat.

Nejlepší bary byly na terasách v posledních patrech budov, odkud se člověku zdálo, že se povznesl nad lidskou bídu. Když jsme se o cestě bavili u piva, nakonec jsme se vždycky začali dívat k severu: Himálaj z Káthmándú není vidět, údolí uzavírají jenom kopce a oblaka, ale mohli jsme si ho představovat a třást se nedočkavostí. A jak se to v Nepálu stává, pocit, že člověk ztrácí čas, se po chvíli promění v pocit, že si musí zvyknout na to, že čas tu plyne jinak.

Teprve když se člověk vzdá, pronikne do pravého ducha cesty. Pak jednou ráno dorazila povolení ke vstupu do Dolpa a my jsme mohli konečně vyrazit do hor.

Kapitola první

Podél řeky

V malém letadle mířícím na sever jsem si před Himálajem vystupujícím z hustých tropických mračen vzpomněl na knihu, kterou jsem dostal od táty, když mi bylo devět nebo o něco míň a ležel jsem v posteli s horečkou. Jmenovala se Nejkrásnější hory a nejslavnější výstupy. Na obálce byla Monte Rosa, v té chvíli moje první a jediná hora. Už jsem ochutnal skálu a led, v létě, ale v zimě se hora stávala vzdálenou vzpomínkou, takže jsem s tou bichlí plnou barevných fotografií strávil v posteli dlouhé hodiny a léčil se z chřipky a z nostalgie. Prohlížel jsem si siluety Everestu, K2, Nanga Parbatu, četl jsem si o mužích, kteří na ně vylezli, naučil jsem se jejich jména a nadmořské výšky se zarputilostí dítěte, pro které je učení se nazpaměť kouzlem, protože vytváří iluzi vlastnění. Tehdy jsem snil o tom, že budu horolezec, četl jsem Messnera a Bonattiho, jako by to byli Stevenson a Verne, a Tibet s Nepálem byly tajemná království, ostrovy pokladů.

Ještě po třiceti letech jsem dokázal rozpoznat tvar Dhaulágirí, nejzápadnější z nepálských osmitisícovek. Letadélko letělo mnohem níž, otíralo se o nadýchané chomáče mraků ozářených sluncem a horu nechávalo na východě. Před námi se objevovaly další temné vrcholy, pásmo pětitisícovek: jak jsme doufali, mlha se zastavovala na téhle zdi. Pak jsem začal pod vrtulemi sledovat špičaté hřbety, soutěsky řítící se dolů v ranních stínech, rokle vyhloubené sesuvy půdy v období dešťů. Díval jsem se na Remigia přilepeného na okénko a napadlo mě, že vím, co hledá: krajinu, kterou by dokázal přečíst, rukopis, který zná. Od chvíle, kdy jsem se tam do hor vydal žít, mě víc než vrcholy začala zajímat údolí a víc než horolezci horalové. Zalíbila se mi myšlenka, že by ve vysokých krajinách celého světa existoval jediný velký národ, ale byla to jen romantická představa: na svazích Alp už z nás byli občané obrovské evropské megalopole, nebo nějaké její lesnaté periferie. Bydleli jsme, pracovali jsme, přesouvali jsme se, pěstovali jsme vztahy jako lidi z města. Existovali ještě nějací horalé? Existovaly ještě někde ryzí hory, nepodléhající kolonizaci z města, nedotčené ve své horské podstatě? V tomhle rozpoložení jsem letěl do Nepálu před pár lety. Prošel jsem ty nejnavštěvovanější oblasti, jen abych zjistil, že i Himálaji modernita přináší své dary: silnice, motory, telefony, elektřinu, průmyslové výrobky, ten blahořečený a vytoužený blahobyt výměnou za dávnou kulturu, chudou a odsouzenou k zániku, přesně tak jako se to stalo v Alpách.

Musel jsem hledat líp, vydat se dál.

Pilot, jehož pohyby jsem bedlivě sledoval, provedl měkký obrat ve směru linií jednoho slunečního údolí. Zaměřil krátkou nezpevněnou přistávací dráhu v polovině jednoho svahu, nebyla delší než sto metrů, a zamířil dolů, aby na ni najel. Dotkl se země a rozhodně zabrzdil mezi obydlími Džuphálu, což je začátek dlouhé trasy vedoucí na sever: nízké kamenné chatrče, terasovitá políčka všude kolem, sklizeň, která byla tou dobou skoro u konce. Ještě jsem měl na těle pot parného tropického rána, a při sestupování po schůdkách letadla jsem okamžitě ucítil čistou vůni hor. Jen jsem si vzal bágl a dvoumotorový letoun už byl zase ve vzduchu.

Setemu bylo sedmačtyřicet a byl to Tamang z východního Nepálu. Široké lícní kosti, úzké oči, snědá pleť, nůši nosil na zádech už od dětství: poté co se stal kuchařem a vysokohorským nosičem a zlezl v těchto funkcích Everest, Makalu, Čo Oju, Dhaulágirí, Šiša Pangmu, s přibývajícím věkem sešel do údolí i on. Nyní v létě a v zimě pracoval v horských boudách na Monte Rose a na podzim dělal vůdce výzkumným expedicím, jako byla ta naše. Mluvil italsky, často se smál. V duchu jsem se ptal, jestli je to vrozené veselí, nebo jeden z jeho řemeslných triků, způsob, jak se vyhnout otázkám na tělo. V Džuphálu už několik dní dával dohromady karavanu, která se skládala z něj, jeho bratra, pěti kluků pečujících o tábor a o kuchyň, dalších pěti obstarávajících zvířata a transport a pětadvaceti mul naložených vším, co budeme na skoro měsíční cestě potřebovat. Plus nás deset, co jsme přiletěli z Alp, celkem čtyřicet sedm zvířecích a lidských členů. Na sedla jsme naložili stany, výstroj, potraviny, petrolej na vaření, krmivo pro muly a osobní bagáž, to jediné, co jsme si nenesli s sebou, byla voda: najít každý večer nějaký pramen a místo, kde se utáboříme, byl Seteho úkol. Ten sice v Dolpu nikdy nebyl, ale našim mapám moc nedůvěřoval. Raději se ptal na cestu poháněčů mul a kolemjdoucích zemědělců. V Džuphálu bylo horko a já se snažil zjistit, co si mám strčit do báglu a co naložit na mulu, a tak jsem se ho zeptal, kdy budu potřebovat teplejší oblečení.

„Víc nahoře,“ řekl.

„Co myslíš tím nahoře?“

Roztržitě mi ukázal skvrnu ve tvaru Y na mapce, kterou jsem před námi rozložil, velké jezero Phoksundo, ležící mezi dvěma údolími.

„A cesta k němu trvá jak dlouho?“

„Snad čtyři dny.“

„Snad?“

Zkontroloval jsem nadmořskou výšku jezera, 3600 metrů. Ve dvou a půl tisíci, kde jsme zrovna byli, rostla kukuřice. Cestou dolů z Džuphálu směrem do údolí jsme procházeli skrz rýžoviště, terasy oseté ječmenem a prosem, bujné zahrady. Domy měly rovnou střechu z udusané hlíny, na které se sušilo seno a feferonky. Zdálo se, že velká část života celé vesnice se odehrává tam nahoře, a má ženskou povahu: mladé ženy tloukly ječmen dlouhými holemi, ty staré ho prosívaly ve větru, který si odnášel otruby; dole si v kamenné nádrži nějaká holčička myla vlasy mýdlem na praní. Tenhle svah bez stromů, kde stín mezi zahrádkami poskytoval jenom cedr himálajský, jehličnan afrického vzhledu, se skvěl protáhlými žlutými dýněmi, podivným hráškem v trnitých luscích, a dokonce i hrozny rajčat. Když jsem se tam rozhlížel, myslel jsem na terasy zamořené suchými keři, na rozdrolené kamenné zídky, na zavlažovací kanály pohlcené lesem, na které jsem byl zvyklý narážet v Alpách; na dobu, kdy i naše hory byly takhle obdělávané, a na to, kdy ty zdejší začnou pustnout. To, co jsem viděl dole pod sebou, byla silnice? Ano, podél řeky se táhla polní cesta, a zrovna když jsme se na ni napojovali, předjel nás náklaďáček; podle toho, co nám vyprávěli, tudy před pár lety vedla jen dobytčí stezka.

Při téhle informaci jsem si vyměnil pohled s Remigiem. Ten se narodil ve vesnici, kam se až do sedmdesátých let dalo dostat jenom pěšky, pak přišla silnice a on v průběhu svého života viděl, jak se ves kompletně vylidnila. Jednou mi řekl: když se silnice objeví, vždycky se zdá, že slouží k tomu, aby něco přinesla, pak ale zjistíme, že jejím úkolem je odvádět pryč. Pozoroval dva dělníky, jak s krumpáčem a lopatou upravují povrch cesty. Myslím, že v duchu zas viděl scénu ze svého dětství.

Za karavanou se vznášel prach a svěžest řeky pod námi pro mě začala být silným vábením: když Sete rozhodl, kde rozbijeme tábor, zul jsem se a ponořil si nohy do divoké vody Bheri jako první. Byla kalná z ledovce, ocelově šedá.

„Odkud sem teče tahle voda?“ zeptal jsem se.

„Z hory.“

„Ze které hory? Dhaulágirí?“

„Snad.“

Sete říkal snad místo asi a to jeho odpovědím dodávalo zvláštní věštecký nádech. Ať už voda přitékala odkudkoli, prostudoval jsem si mapy, a tak jsem aspoň věděl, kam se vlévá: do řeky Karnálí, která pramení v Tibetu a po sedmi stech kilometrech ústí do Gangy. Jak jsem tam tak seděl na kameni mezi muškami a kopřivami, říkal jsem si, že si ráchám nohy ve vodách posvátné řeky.

„Ty jsi tam nahoře byl, je to tak?“

„Kde?“

„Na Dhaulágirí.“

„Jo, je to tak.“

„A jaké to bylo, pamatuješ si to?“

„Dlouhé,“ řekl Sete.

Nic dalšího nedodal a odešel do kuchyňského stanu dohlížet na přípravu večeře.

Natáhl jsem se, abych oschnul na slunci, a vytáhl jsem z tlumoku knihu, kterou jsem si vzal s sebou. Byl to Sněžný levhart od Petera Matthiessena, který vyšel v roce 1978 a dodnes ho najdete na pultech každého knihkupectví v Káthmándú, odkud se ta zmuchlaná kapesní vydání přesouvají do batohů nových chodců. I tahle kniha měla co do činění s mojí cestou, vlastně ji částečně inspirovala, protože jsem měl projít značnou část trasy, která je v ní popsána. Byli jsme vrstevníci, já a Levhart, což mohla být náhoda, a nebo taky ne; teď jsem ho začínal číst podruhé.

Z toho, co jsem o něm zjistil, mi byl tenhle Peter dost sympatický: narodil se v roce 1927 v New Yorku, v padesátých letech patřil ke druhé generaci amerických exulantů v Paříži, mezi méně šťastné konkurenty Hemingwaye a Fitzgeralda. I on měl mladou manželku, byt na levém břehu Seiny, notesy, které bylo třeba popsat. Třebaže ve Francii nevytvořil nic pamětihodného, byl členem skupiny, která založila historický literární časopis

„The Paris Review“, a pak se vrátil do vlasti, aby se tam věnoval dvěma zálibám: studiu přírody a zkoumání lidské psýchy. Jelikož nesnášel domácký život, brzy se rozvedl a začal cestovat. V šedesátých letech se z něj stal ochránce přírody, procestoval křížem krážem Latinskou Ameriku a jihovýchodní Asii, poznal blíže domorodé kultury, a když se vydal tímhle směrem dál, vyzkoušel peyotl, ayahuascu, mescalin, pak experimentoval delší dobu s LSD a vedl si pečlivé zápisy o průběhu svých pokusů. Nakonec, stejně jako ostatní, skončil na heroinu. Sedmdesátá léta se svými nedodrženými sliby ho zklamala, nebo byl možná zdrojem svého zklamání on sám: vstupoval do středního věku a uvědomoval si, že zatím toho moc nedokázal. Přestaly ho bavit halucinogenní látky a začal se zajímat o buddhismus. Psal dál bez valných výsledků.

Z jeho pohledu to byl badatelský vývoj. Potom jeho druhá žena, se kterou se už několik let rozcházeli a zase se k sobě vraceli, onemocněla nádorem na mozku a krátce nato zemřela. Z Petera byl vdovec, otec malého dítěte, byl v mnoha ohledech ztracený: pozvání jednoho přítele zoologa, který jel do Nepálu zkoumat chování nahurů modrých, himálajských modrých ovcí hindsky nazývaných bharal, proto přišlo v pravý čas. Cílem expedice byla gompa v Šeji, „křišťálový klášter“ v srdci Dolpa, kde místní láma zakázal lov, a tak se tam tahle zvířata hojně množila. S trochou štěstí mohli zahlédnout i jejich hlavního predátora, sněžného levharta, „nejvzácnější z velkých koček“, kterého skoro nikdo nikdy neviděl. Nebyl to dobrý způsob, jak začít znovu, nebo aspoň dokonalá úniková cesta? Peter svěřil syna manželskému páru přátel a odjel. „To bylo skutečné putování, duchovní cesta,“ napsal, směrem „k poslední enklávě původní tibetské kultury na světě.“ Těmito řádky a ručně nakreslenou mapou začínal deník, který mu přinesl slávu. Jak už se mi to stalo víckrát, na knihu jsem narazil příliš pozdě na to, abych se mohl osobně setkat s autorem: Peter zemřel v roce 2014 jako skoro devadesátiletý, vysoký, hubený stařec s vrásčitou tváří a velice jasnýma očima. Díval jsem se do nich na jedné černobílé fotografii, kterou jsem používal jako záložku, a připadaly mi tak průzračné, oči bez stínů a bez tajemství.

I já jsem rád kreslil mapky. Chtěl jsem si vést deník jako on, ve chvílích odpočinku, do černého sešitu, který jsem si s sebou přivezl, tlustého, ale dostatečně měkkého, aby se dal srolovat do kapsy. Zasvětil jsem ho toho večera. Zatímco jsem dokončoval denní zápis, zavolali mě k večeři: první jídlo na bázi rýže a čočky v jídelním stanu, první noc v malém áčku. Zalezl jsem si do něj i s knihou, perem a zápisníkem a s hučením vody, která mi tekla u hlavy.

Nicola ležel ve svém spacáku vedle mě, intimita, na kterou si brzy zvyknu. Ostatně on i já jsme neustále objevovali překvapivé vzájemné podobnosti: nejen že jsme přišli na svět s rozdílem pouhých pár hodin my dva, ale tatáž shoda okolností platila i pro naše otce. Vyrostli jsme v Miláně (on kousek za městem), nějakou dobu jsme strávili v New Yorku (on v Harlemu a já v Brooklynu), utekli jsme do horského srubu (on do Valtelliny, já do Valle d’Aosta), ale poprvé jsme se potkali teprve před rokem a okamžitě jsme se poznali. Do té chvíle jsme žili paralelní životy a některý z našich rozhovorů ve stanu mohl znít takhle:

„Pamatuješ si, tenkrát na podzim, ten večer, co zrovna zvolili Obamu?“

„Jasně, byl jsem na koncertě na Lower East Side a černý trumpetista při hraní plakal.“

„V Harlemu ženy objímaly lidi na ulici, člověk měl pocit, že je svědkem nějaké revoluce.“

„Pak se toho ale moc nezměnilo, co?“

„Ale bylo krásné být při tom.“

Když se to tak vezme, říkal jsem si, byli jsme matthiessenové naší doby. Jeho Paříž v sobě měla kouzlo i rozčarování stejně jako náš New York. Já jsem napsal povídky o námořnících usazený na jednom molu v Brooklynu, Nicola začal malovat kolemjdoucí, když se díval z okna na harlemské bulváry. Později namaloval horaly, shrbenější, vždycky zezadu, když se vraceli z pole s nářadím přes rameno.

„Chce se ti spát?“

„Vůbec.“

„Mám pocit, jako bych byl znova ve srubu, když se čas večer tak strašně vleče.“

„Jenže já mám ve srubu grappu.“

„A já whisku.“

„Přečti mi něco, chce se ti?“

Byli jsme malíř a spisovatel, takže on byl spravedlivě levák a já pravák a takhle jsme si rozdělili strany ve stanu, aby mohla ta silnější ruka uchopit, co potřebuje. V mém případě to byla kniha, ze které jsem mu četl nahlas, třetí člen naší výpravy, co právě oslavil čtyřicítku. „Poslechni si tohle: ‚Říkám si, jestli vůbec někde na světě je krásnější řeka než horní tok Sulí Gad začátkem podzimu. Tříští vidím ducha řeky – je ukryt v majestátním světlešedém balvanu, vyhlazeném vodou a bílým lemováním z pěny. Ještě výš je tenoučký vodopád, který se připojuje ze strmé východní stěny; ten padá do větru fučícího proti proudu řeky a ještě před dopadem na zem se voda mění v mlžný opar.‘“ Po pár řádcích už mě Nicola neposlouchal. Často ho Peterova halucinogenní próza rázem uspala, já mu popřál dobrou noc a četl jsem si dál sám.

Peter pro svoji cestu použil velice přesné slovo. „Gnaskor neboli ‚obcházení míst‘, jak se v Tibetu říká putování.“ Pouť je v každé kultuře očistná pěší cesta, ale v obcházení míst, v chození dokola, není žádný cílový bod, který je naopak zásadní pro pouti, jak je chápeme my. Jeruzalém, Řím, Mekka: jak bez cíle zjistíme, kdy jsme dosáhli čistoty? Nalézal jsem spojitost mezi potřebou svatých měst na konci pouti a horolezeckou posedlostí vrcholy hor: už od dětství jsem slýchal slovo vrchol jakožto metaforu ráje a výstup v náboženském významu nanebevzetí. Ale pamatoval jsem si, že nejdůležitější tibetské putování spočívá v chození kolem hory Kailás, která je pro tuhle kulturu posvátná. Tibetsky kora, italsky circumambulazione, obcházení: křesťané vztyčují kříže na vrcholech hor, buddhisté kreslí kruhy na jejich úpatí. V tom prvním jsem nacházel cosi násilného, v tom druhém laskavého; touha dobývat proti přání pochopit.

Moje pouť začala na jednom visutém mostě, ocelová lana natažená mezi dvěma břehy řeky, který vedl do soutěsky Sulí Gad a nechával poslední silnici za zády. Po mnoho dní už neuvidíme motorové dopravní prostředky. Vystoupali jsme úzkým vyprahlým údolím, pěnící se bystřinu jsme měli pod sebou a orlosupi s kosočtvercovými ocasy, kteří nám kroužili nad hlavou, slétali, aby si nás prohlédli z balvanů na srázech. Tam kde se zas objevila vegetace, jsme vstoupili mezi vysoké traviny, které jsem hned poznal podle listů. I vůně byla povědomá, je to možné? Konopí rostlo všude kolem nás do nesmírné výšky, husté, bujné, u zimních stájí, které jsme nacházeli prázdné, na půdě hnojené dobytčím trusem. Viděl jsem, že muly ho s radostí přežvykují. Utrhl jsem si špičku a strčil si ji do náprsní kapsy jako květinu do knoflíkové dírky a myslel jsem přitom na Petera a na hipízácké motto, které jsem viděl na několika tričkách v Káthmándú:

NEVER

END

PEACE

AND

LOVE

„Viděls?“ řekl Remigio. „Támhle maj senoseč.“

Ukázal mi protější svah soutěsky, kde se několik žen sehnutých až k zemi ohánělo malými tenkými srpy. I my dva jsme strávili něco hodin na polích mezi kombajnem, traktorem, balíkovačem a přívěsy naloženými vachrlatými balíky sena, na které jsem si sedal, zatímco on řídil. Z toho důvodu nás nepálská technika zajímala: tady ho odnášely v nůších, po stezce, která protínala svah a mizela za hřebenem. Tam za ním bude vesnice, řekli jsme si a rádi bychom věděli, jak to tam vypadá. Stále jsme neviděli žádné muže, jen kluky, skoro ještě děti: vytvořili lidský řetěz a podávali si kanystr s vodou, který první u pramene naplnil a poslední roznášel matkám, aby je zbavil žízně.

Stín lesa nás přijal jako blahořečení. Seno se sušilo na větvích cedrů a borovic v dlouhých spletencích podobných liánám. Na jedné skalní stěně jsem uviděl namalovanou mantru Óm Mani Padmé Húm, šest znaků, které jsem se naučil rozeznávat, a zvuk, který jsem čas od času slýchal odříkávat. „Óm, klenot v lotosu, húm!“, záhadný verš s tisíci interpretací, který odkazuje na neviditelné ukryté v tom, co je vidět. Navenek je lotos, tvar, pomíjivost, uvnitř je jeho drahokam: cenná látka, to, co přetrvá. Co se skrývalo v pletencích sena? A co v letu orlosupů, co v divoké hrušni uprostřed lesa? Utrhl jsem z ní tvrdý a trpký plod, žvýkal jsem ho, ale stahoval mi ústa, a když jsem ho vyplivnul, měl jsem chuť se stromu omluvit.

Když se muly odpoledne zbavily sedel, nebo byly možná ještě pod vlivem konopí, válely se radostně na hřbetě, břichem vzhůru ze sebe seškrabávaly otravné nošení nákladu. Prohlížel jsem si nosiče a popoháněče, byli to dvacetiletí kluci ve špinavých džínách, na nohou měli tenisky s tenkými podrážkami; pod nůšemi vykukovaly zvědavé oči a pokusy o módní účesy. Rozbili tábor nedaleko chaloupky se stolem pod širým nebem, dvěma lavicemi, hromadou prázdných láhví, sušákem, podle kterého jsem vytušil, že všechna ta marihuana je pro obyvatele údolí vítanou útěchou; já dával přednost pivu, a tak jsem vešel dovnitř, abych zjistil, jestli nějaké mají. V domě, který připomínal obchod se smíšeným zbožím, nebo byl možná tak trochu obojím, se mě nějaká žena lámanou angličtinou zeptala, kam máme namířeno.

„Phoksundo,“ odpověděl jsem a ukázal na okno. „Gompa v Šeji. Křišťálová hora.“

Table of Contents

Kapitola první Podél řeky