Přeložila Viktorie Košnarová

Jeff Abbott: Tři ženy

Copyright © 2018 by Jeff Abbott

Translation © Viktorie Košnarová, 2019

ISBN 978-80-249-4029-8

1

Mariah Dunningová spatřila svoji pohřešovanou matku na opačné straně davu.

Zóna rychlého občerstvení v nákupním centru patřila mezi místa, kam spolu matka s dcerou chodívaly, ale máma to tam snášela spíš kvůli dceři. Byla na rozdíl od ní vybíravá. Mariah snědla všechno – housky plněné smaženým kuřetem, mongolské maso opékané na rožni, pizzu s feferonkami –, ale ničeho z toho by se její matka nedotkla. Mariah snědla cokoli a pak spalovala kalorie na basketbalu. Když Mariah o prázdninách na střední pracovala jako pokladní v kině, stal se pro ně zadní stolek v zóně rychlého občerstvení útočištěm pro posvátné okamžiky mezi máminými služebními cestami. Máma říkávala: „Inu, snad je to lepší než občerstvení v letadle.“ Od matčina zmizení Mariah do zóny rychlého občerstvení nevkročila. Při těch několika návštěvách nákupního centra se jí pečlivě vyhýbala. Tentokrát šli s tátou do prodejny Apple koupit nový počítač a iPhone. Táta jí dával dárky rád, třebaže už byla dospělá a mohla si své vybavení kupovat sama. Jeho dárky byly jako opatrné objetí, kdy člověk neví, jak hluboké city k němu ta druhá osoba chová. Nechtěla tam jít jíst, dráždilo ji to, ale táta řekl:

„Dáme si něco na zub,“ a protože se celý den tak moc snažil, aby si to tu užila, neměla to srdce odmítnout. A pak uprostřed hudby a hovoru Mariah náhle vzhlédla od jídla a uviděla matku. Ztuhla a z jídelních hůlek jí zůstala viset nudle jako oprátka.

Její matka zmizela skoro před rokem a najednou tam stála a prohlížela si vystavené sluneční brýle. Tmavé brýle, rudá rtěnka, dokonce i ta charakteristicky zkroucená jizva v koutku úst, to může být jedině máma. Mariah se pět vteřin ani nehnula a měla pocit, že už nikdy nedokáže promluvit. Zíraly jedna na druhou a bylo to jako souboj duchů. Pak Mariah vstala a upustila hůlky do misky.

Matka ustoupila za stojan. Byla pryč.

„Mariah?“ podivil se otec a pohlédl na ni. „Co se děje?“

„Támhle stojí máma,“ ukázala třesoucí se rukou. Otec se tam chvíli díval a pak se otočil.

„To není možné.“

Mariah se rozběhla a razila si cestu mezi stolky a stolovníky.

„Mariah?“ otec vstal a natahoval krk. „Kam se ženeš?“

„Já ji zahlédla.“ Mariah bezhlavě utíkala k pultu se slunečními brýlemi. Matku už nikde neviděla. Prosmýkla se mezi dvěma ženami, přičemž jedné vyrazila z rukou podnos s čínským jídlem a druhé mléčný koktejl. „Mami! Mami!“

„Mariah!“ volal za ní táta naléhavě, ale tiše, jako by nechtěl vzbudit pozornost. Pospíchal za ní a omlouval se lidem, do nichž Mariah vrazila. „Mariah, počkej!“ zavelel rázně ve snaze zastavit ji.

„Mami!“ zaječela hlasitě a dlouze, jako kdyby mohla matku přitáhnout svým hlasem jako lasem. Jako kdyby byla Mariah ještě malé dítě a ne dvaadvacetiletá dívka. Pohybovala se rychle, ale bezhlavě a sotva viděla lidi, které odstrkovala. Obešla pult se slunečními brýlemi. Máma byla pryč. „Před chvílí tady byla žena, tmavé vlasy, tmavý kabát, jizva v koutku úst. Čtyřicítka. Nevíte, kam šla?“ zeptala se prodavače.

Ten pokrčil rameny: „Je mi líto, neviděl jsem ji.“

„Stála přímo tady,“ řekla Mariah třesoucím se hlasem a rozhlížela se kolem.

„Neviděl jsem ji,“ opakoval prodavač. Lidé se zastavovali a koukali na ni. Všimla si dívky, která na ni namířila smartphone.

Mariah utíkala za pult, kolem čtyř menších stánků ven do haly, v níž se spojovala obě křídla nákupního centra. Před ní stál dvoupatrový obchodní dům, nalevo křídlo s obchody se specialitami, napravo stále rušná prodejna Apple a pár menších obchůdků.

„Nevidělas ji,“ řekl táta a uchopil ji za paži. Vyškubla se mu.

„Miláčku, kdyby to byla ona, neutekla by přece. Jen si to namlouváš.“

Nenamlouvám, pomyslela si Mariah. Byla tu. Viděla jsem ji.

„Nevidělas ji,“ řekl táta, jako kdyby to měla Mariah napsané na čele. „Pojďme, Mariah,“ vyzval ji s nádechem rozpaků v hlase.

„Tohle nemáme zapotřebí.“

„Co tě sakra žere?“ zaútočila na ni žena, které mléčný koktejl poskvrnil předek bílé blůzy. Oči jí rozzuřeně jiskřily.

„Moc ji to mrzí,“ odpověděl táta a sledoval, jak se k nim blíží bezpečák. „Prosím, dovolte, abych vám zaplatil čistírnu.“ Otevřel náprsní tašku a začal odpočítávat dvacky. Zoufale se snažil být nenápadný.

„Hej, neviděla jsem vás v televizi?“ řekla ta žena.

„Ne,“ odpověděl táta. „To ne.“

Mariah oba ignorovala. Chtěla vidět tebe. Přišla a dívala se přímo na tebe. A teď po ní není ani stopa, nalevo ani napravo. A tak se Mariah plnou rychlostí rozběhla k obchodnímu domu před sebou a táta za ní chabě volal jménem.

Mariah se prohnala obchodním domem, proklouzla kolem ženy zkoušející parfémy a pak se otočila a popadla ji za paži. Vzorek spadl na zem a rozbil se a po okolí se rozlila levandulová vůně.

„Žena, tmavé vlasy, tmavý kabát, nešla kolem?“

„Hm. Myslím, že ano. Odešla támhletím východem.“ Žena se jí vyděšeně vytrhla.

Mariah běžela k nejbližšímu východu, proletěla kolem ženy s kočárkem a netrpělivě a rozzuřeně se hnala na malé postranní parkoviště. Pohledem kontrolovala auta.

„Mami!“ zařvala, ale máma byla pryč. Zahlédla, jak z parkoviště vyjíždí tmavomodrá honda. Auto přidalo a odjelo.

To byla máma. Musela to být ona.

Mariah běžela ke svému autu. Díkybohu řídila ona a ne táta, takže měla klíčky. Skočila do auta, nastartovala, a dřív než zavřela dvířka, už couvala. V zrcátku viděla, jak k ní utíká táta a tváří se divoce. Vyjela z parkoviště a vklouzla do provozu na přístupové cestě. Jen tak tak se vyhnula přijíždějící dodávce naložené matkou s dětmi. Matka zuřivě troubila a křičela na ni, Mariah na ni zavolala „Omlouvám se!“ a srovnala řízení. Modrá honda mířila z prudkého kopce k výjezdu z nákupního centra.

Následovala ji, když zahnula napravo, mimo dálnici, zpátky do středu Lakehavenu. Mariah přidala plyn a její starý ford sedan zařval. Prostor mezi oběma auty se začal zmenšovat. Už viděla, že za volantem hondy sedí tmavovlasá žena.

Musíš se dostat vedle ní a ujistit se, že je to máma, pomyslela si.

Nezbláznila ses. Je to máma.

Mariah zrychlila, přiblížila se k hondě, ale ta najednou prudce zahnula. Mariah ztratila kontrolu nad volantem a přejela do protisměru. Zahlédla pruhy policejního auta se sirénou na střeše, které se k ní blížilo, narazilo do kufru jejího fordu a zatočilo s ní. Prudce se zastavila a roztřásla se. V zrcátku viděla auto lakehavenské policie, ale honda byla pryč.

„Okamžitě vystupte z auta!“ vyzval ji policista přísně a ona se zděsila, protože teď budou mít lidé k dispozici další téma o její rodině, další poskvrnu na její už tak zpochybněné cti. Kousla se do rtu.

Mariah Dunningová vystoupila z auta s rukama nad hlavou.

„Zdravím, důstojníku. V kufru najdete hromadu zbraní a střeliva. A v kozačce mám rozkládací pendrek. Jen abyste byl informován.“

2

O hodinu později Mariah i s otcem vyklopili u příjezdové cesty jejich skromného domku kousek od lakehavenské střední školy. Domek byl postavený v šedesátých letech v rančerském stylu na vrcholku kopce. Tento typ se v blízkém okolí poslední dobou stále častěji boural a nahrazoval honosnějšími stavbami, které se na pozemky sotva vešly. Když se Mariah vracela ze školy, někdy viděla v okně otce, jak se dívá, jestli se někde v Bobtail Drive neobjevila další cedule Na prodej. V loňském roce jich tam bylo několik. Lidé se vrhali do renovací jak diví. Mariah uvažovala, zda si otec dělá starosti s tím, jak jim bouráním narostou daně z nemovitosti, nebo se těší, že budou mít nové sousedy, kteří o zmizení jeho ženy nic nevědí. Kteří se na něj nebudou dívat s chladnými úsměvy a uvažovat přitom: Jak jsi to udělal, Craigu? Jak ses zbavil těla? Staří sousedé Mariah a jejího otce nikdy ani nepozdravili, když se objevili před domem.

Dneska se jí podařilo poprvé po několika týdnech přimět otce, aby opustil dům, a jak to dopadlo.

Mariah se přestěhovala zpátky domů hned po matčině zmizení. Věděla, že by si měla zase najít byt, ale nemohla. Necítila se připravená tátu opustit, ještě ne… nemohla ho nechat samotného. Co nejrychleji dokončila studium počítačové vědy na texaské univerzitě. Nerada odcházela dokonce i na přednášky. Od svého profesora dostala povolení, že může dělat skupinové práce sama, aby otce nemusela nechávat napospas jeho osobní temnotě, přestože bylo studium o to těžší.

Byli sami dva proti policii a celému světu. Po zmizení matky ji přestaly zajímat večírky i další univerzitní aktivity, jako by je odvál vítr. Bylo tak těžké vysvětlovat lidem s neposkvrněnou minulostí a zářnou budoucností: Víš, máma zmizela beze stopy, ne, nevíme, jestli ji někdo zavraždil nebo unesl nebo se jen tak vytratila z našeho života. Ano, můj táta je hlavní podezřelý, ale nic mu nemohli dokázat, takže žijeme v očistci. Co přesně studuješ?

Mariah cítila, jak ji zaplavují rozpaky a rudne od pasu nahoru. Přestala se ovládat. Ztratila kontrolu nad svým chováním, kterou si udržovala před tváří světa. A teď to táta ví. Vybavení v kufru, krabice s výstřižky o matce, pistole a elektrický paralyzér, policejní obušek a laptop vybavený programem na hledání lidí. Musela to všechno vysvětlit policii před otcem, když ho dopravili na stanici. Mohla se hádat, že nic vysvětlovat nemusí, ale když jim to řekla, začali projevovat sympatie a nechali ji jít. Jeden z policistů celou dobu zíral na otce. Ale ovšem, Craiga Dunninga všichni znají.

V jejich očích byl vinen. Chlap, jemuž prošla vražda.

Táta vyndal z lednice džbán s ledovým čajem a šoural se přitom jako člověk nesoucí těžké břemeno. Craig Dunning hrával fotbal na lakehavenské střední i pak, když byl na stipendiu v Memphiské koleji. Byl to širokoramenný blonďák s modrýma očima a silnou čelistí. Za studií párkrát jako manekýn předváděl oděvy pro několik zásilkových oděvních značek; máma si schovávala katalogy s jeho obrázky, což ho uvádělo do rozpaků a Mariah královsky bavilo. Předstírala, že ji snímky, na nichž je táta v decentních plavkách a oblecích a svetrech s copánky, děsí, a kdykoli na takový snímek narazila, neopomněla prohlásit: „No tohle! Já myslela, že účelem bylo to oblečení prodat.“ Dobře věděl, že ho jen škádlila. Svého fešáka tatínka. Fotbaloví náhončí o něj časem přestali projevovat zájem, a tak uložil trofeje i zklamání na polici, získal titul magistra účetnictví a vypracoval se na partnera v jedné národní firmě. Teď už jen „konzultoval“, což znamenalo, že nemusí nosit oblek a dojíždět do centra Austinu, protože mu firma posílala práci přímo domů. Někdy se vzmužil natolik, že se vypravil na schůzi, ale firemní slavnosti ani pikniku 4. července se neúčastnil. Byl vyzáblý jako tyčka, měl propadlé tváře a popelavě šedé vlasy. V životě miloval jen jedinou ženu a její ztráta ho tvrdě poznamenala. Pořád ještě to byl pohledný muž, ale zmizela radost ze života a jeho největší ozdoba – úsměv. Mariah připomínal obraz, na nějž se člověk kouká a říká si: ano, linie i barvy jsou v pořádku, ale něco tomu chybí.

„Máš kliku, že Broussard netrval na obvinění,“ podotkl Craig. Lakehavenský policejní šéf Dennis Broussard si vyslechl Craigovo líčení toho, jak se Mariah domnívala, že viděla matku, a následně ji pronásledovala, s kamenným výrazem ve tváři. Ano, měla by znovu začít chodit na terapii. Ne, ještě se nestalo, že by takhle podlehla dojmu, že vidí matku. Je to jen stres. Pohledy policistů, kteří na něj zírali jako na možného vraha, ignoroval. Ještě ke všemu jeho dcera jezdí s kufrem plným zbraní, jako kdyby plánovala loupež nebo přepadení.

„Souhlasíte s tím, že vám prohledáme auto?“ zeptal se policista a ona souhlasila. Co měla dělat? Odtahová služba už stejně její auto odvezla spolu s tím policejním.

„Nemělas jim dovolit, aby ti prohledali auto,“ řekl Craig, jako by jí četl myšlenky. „To přece nemuseli. Mohli ti tam nastrčit drogy nebo tak.“

„Tati, ale to oni nedělají. Uvažuj reálně.“

„Nenávidí nás. Nebo spíš mě.“

„Neměla jsem na vybranou, táto. Byla to moje chyba.“

„Nemusíš… nemusíš s sebou vozit ty zbraně a vybavení. Nemuselas jim vykládat, že pátráš po máminých únoscích. Takové věci se policajtům neříkají. Nemají rádi, když za ně někdo dělá jejich práci. Je to nebezpečné, Mariah. Divím se, že tě nezavřeli.“

„Policajti nás stejně nemají rádi.“

„Mě nemají rádi,“ namítl Craig. „Tebe litujou. Zvlášť Broussard.“

Mariah vídala Broussarda, jak ve svém vlastním autě pomalu projíždí kolem jejich domu. Jako by chtěl zastavit. Nebo se jen podívat na jejího otce. To Broussard, kterého přivolali policisté na scénu, protože v ní účinkovali Dunningovi a Mariah prohlásila, že pátrá po únoscích své matky, vyzvedl Craiga v nákupním centru. Mariah si představovala, že ti dva spolu v autě strávili trapné chvilky. Táta se s ní ale o detaily nepodělil.

Craig oběma nalil ledový čaj a Mariah se svého chopila chvějící se rukou. Musela se zeptat: „Viděls ji?“ a doufala, že řekne: Ano, vypadala jako máma. Je mi jasné, co sis musela myslet.

„Ne, zlato, neviděl,“ odpověděl Craig unaveně. Ne rozzlobeně.

Jen unaveně.

„A tu modrou hondu jsi viděl?“

„No, policie ji viděla, ale řidičky si nevšimli. Nejspíš to byla nějaká nevinná žena, která zpanikařila, když jsi ji začala pronásledovat.“ Byla to máma, chtělo se Mariah říct, ale neudělala to. On jí nevěří. Nikdo jí nevěří. Chvíli mlčeli.

„Zajímalo by mě, jestli mají v nákupním centru na parkovišti bezpečnostní kamery.“ Mariah se uklidnila a zamyslela. „Mohla bych se zeptat.“

Craig se zhluboka nadechl. „Mariah, okamžitě toho nechej. Ať tě ani nenapadne telefonovat do nákupního centra a žádat je, aby ti pustili záznamy kamer. Zakázali by ti tam přístup. Řídilas neopatrně, poškodila jsi policejní auto a policajti tě nestrčili do vězení jen proto, že jim je tě líto.“

Jeho slova se Mariah nelíbila, a tak je ignorovala. „Já si opravdu myslela, že je to máma, opravdu.“

„Já vím, že sis to myslela, drahoušku. Vím to. Co bych za to dal, kdybych ji mohl vidět…“ Hluboký hlas se zlomil a musel se nadechnout. „Nemohli bychom si promluvit o všech těch věcech, co jsi měla v autě? Pouta a pistole a paralyzér. Koho chceš unést?“ Vyzáblá tvář mu ustaraně zbledla.

Mariah odložila čaj. „Už jsem ti to říkala, ty zbraně i ostatní výbava jsou legálně koupené.“

„Ale proč musíš mít tu zbrojnici v autě, má drahá?“

„Musím být připravená, kdybych mámu našla v zajetí zlých lidí, táto. Je to dobré, umím s tím zacházet, prošla jsem výcvikem.“

„Výcvikem?“ Seděl proti ní a teď ji vzal za ruce.

„A sledovala jsem videa na internetu.“

„Miláčku, ty přece nejsi žádný lovec pokladů nebo filmový detektiv. Mariah, tohle musí okamžitě přestat. Takovéhle věci nemůžeš dělat. Ani sobě, ani mně,“ dodal zlomeným hlasem.

„Policie pátrání vzdala,“ namítla. „Někdo mámu musí najít.

Zjistit, co se s ní stalo.“

„Mám tě moc rád, ale matku jsi dneska neviděla,“ řekl. „Chápeš to, Mariah? Ta žena nebyla tvoje matka. Šálí tě tvůj žal.“

„A přesto,“ prohlásila třesoucím se hlasem, „se musím dozvědět, co se s ní stalo. Musím vědět, kdo nám ji vzal. Musím!“

„Ne, nemusíš. Takhle ne. My musíme věřit, že nám ji policie jednoho dne najde. Ale ty se drž zpátky.“

Mariah se zhluboka nadechla. „Tati, já neměla příležitost to s ní dát do pořádku. Já…“

„Nevím, jak bych ti v tomhle pomohl, i když bych udělal cokoli. Byl bych moc rád, kdyby lidi pochopili, jak těžké časy prožíváme.“ Díky Lakehavenu, domyslela si Mariah. Protože si je tolik místních lidí jistých, že její otec matku zavraždil a nějak zařídil, že její tělo zmizelo. Přestože se proti němu nenašly žádné důkazy. Žádné svědectví. A mezi jejich přáteli a známými se nenacházel žádný podezřelý. Jen se o jejím otci šířily tiché pomluvy. Tento neustálý zlověstný šum by dokázal muže vysát a nechat z něj jen skořápku, nebo ho zabít. Beth Dunningová o sobě nedávala vědět – žádná manipulace s kreditní kartou, ani telefonáty, ani záznam bezpečnostní kamery. Zmizela z tohoto světa.

„Dovol, abych nám připravila něco k jídlu,“ navrhla Mariah. V nákupním centru zanechali nedojedený oběd. Obvykle vařil Craig, uměl to daleko lépe než Mariah, ale dneska chtěla udělat ona něco pro něj.

„Ne, já se o to postarám. Dala by sis grilovaný sýr?“

Přikývla a objala ho. Připadal jí jako kostra oblečená do džínsů a vybledlé košile lakehavenského basketbalového klubu, v němž hrávala. Je mi to tak líto, tati, řekla si v duchu.

Craig se otočil a štrachal se k lednici. Vyndal máslo a krájený čedar, postavil pánev na sporák a začal chystat sýrový sendvič. „Teď jsme se dostali do slepé uličky. Tohle se nesmí opakovat. Mohla sis vážně ublížit. Mohlas poranit policejního důstojníka. Nebo někoho nevinného. Myslíš, že by nám tohle město ještě někdy odpustilo? Nechci, aby nám zase házeli kameny do oken nebo stříkali výhrůžné nápisy na zeď uprostřed noci. Nechci, abys sis tím vším musela projít znovu.“

Jasně rudou barvou namalovali na dveře od garáže nápis TADY ŽIJE VRAH a KDE JE BETH, CRAIGU? Na to Mariah nikdy nezapomene. Někteří sousedé jim to pomáhali čistit, ale z jejich tváří vyčetla pochybnosti. „Tati…“

„Myslím, že za mámu nedáme sloužit zádušní mši,“ řekl. „Musíme počkat, až bude pohřešovaná sedm let, teprve pak může být legálně prohlášená za mrtvou.“ Craig se kousl do rtu. „Ale možná že bychom jí měli postavit nějaký památník. Nechat ji odejít.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou.

Podívala se mu do očí a v jeho pohledu zachytila klid, jaký tam už dlouho neviděla. „Ten žal… dobrá, možná zničí mě, ale tebe zničit nesmí. Musíš se v životě pohnout kupředu. Co kdyby se tvoji klienti dozvěděli o tom dnešním maléru?“

„Jak by se o tom mohl kdokoli dozvědět?“ Mariah pracovala jako web designér, neboli tvůrkyně webových stránek na volné noze. Měla jen tři stálé klienty. Jedním z nich byl módní butik, který prodával oděvy hlavně přes internet.

„Víš přece, o čem se lidi baví na sociálních sítích. Stačí málo a začnou lynčovat. Možná si někdo nahrál tvůj výstup v obchodním centru na mobil. Nebo vyfotil, jak tě nakládají do policejního auta. Možná to dá někdo na síť. Myslíš si, že v té hale s rychlým občerstvením nebyl nikdo z Lakehavenu? Policie posílá denní zprávu do místního plátku, objeví se to mezi novinkami na webu.“ Zlomil se mu hlas. „To se nesmí stát, nechci, aby se na tebe někdo díval tímhle způsobem…“

Na to neměla odpověď. Vybavila se jí puberťačka se smartphonem namířeným na ni. Lidé jsou vždy připraveni zachytit trapné chvíle někoho jiného. Představila si titulek: Halucinující děvče vidělo svou pohřešovanou matku v hale s rychlým občerstvením a skončilo srážkou s policejním vozem. Ale tak krutý snad nemůže být nikdo. A pak jí došlo, že může.

„Mohu zajít za terapeutem,“ navrhla tiše. „Jestli si to přeješ.

Říkal jsi to policajtům.“

„Myslím, že to není zapotřebí.“ Craig vyndal horký sendvič z pánve, položil ho na talíř a nakrájel na tři pruhy, přesně jak to měla Mariah ráda. Talíř jí podal a začal si připravovat sendvič pro sebe. Nedíval se na ni, zřejmě chtěl, aby změnila téma. Pokaždé když se zmínila o rozmluvě s nějakým profesionálem, psychiatrem, psychoterapeutem, byl neústupný. A před chvílí lhal policii. Mohla by tam zajít sama. Je dospělá. Jestliže se mu však ta myšlenka nezamlouvá, bylo by to jako zrada. Asi mu dělá starosti, že by o něm řekla: Všichni si myslí, že je můj táta vinen, ale já ne, i když, co kdyby…

Posadila se k jídlu, ale bylo bez chuti. Máslo, sýr a chléb se v jejích ústech měnily v pouhou mastnotu. „Docela mě překvapuje, že nechceš, abych si promluvila s psychoterapeutem.“

„Ale ti dokážou jen to, že se člověk cítí bídně. Musíme se naučit, jak se se žalem vypořádat sami,“ řekl Craig. „A já si přeju, aby ses vzdala nápadu, že najdeš toho, kdo matku unesl. To je práce policie. Slib mi, že toho necháš.“

Čekal. Chtělo se jí říct: Ten nápad s hledáním matky je moje terapie. Pomáhá mi cítit se trochu líp. Místo toho však řekla: „Slibuju.“ A vtom se ozval ten zlý hlásek zrozený z bolesti a smutku v nejzazším koutě mozku a řekl: Proč si táta nepřeje, abych vyhledala pomoc terapeuta a zjistila pravdu? Proč?

Rychle ten vnitřní hlásek umlčela, dřív než stačil zaútočit další dávkou jedu.

3

Craig se stočil ve svém koženém sklápěcím křesle před obří televizní obrazovkou a zapnul jeden ze streamovacích kanálů. Dokázal takhle trávit dlouhé hodiny. Zdříml si jen nakrátko, zavinutý do měkké záře příběhů. V křesle někdy strávil celé noci a Mariah to dělalo starosti. Připadalo jí to nezdravé, ale její pokusy přimět ho, aby spal v posteli v normálních hodinách, vyzněly naprázdno.

Mariah mu řekla, že si jde číst do svého pokoje. Na televizi se skoro přestala dívat. Kriminální dramata ji zneklidňovala a reality show byly plné lidí, kteří čelili umělým problémům. Jejím útočištěm byly knihy. Zavřela za sebou a opřela si hlavu o dřevo.

Nepřišla si sem číst.

Tiše zamkla dveře. Táta vždycky cvaknutí zámku slyšel a v těch temných dnech krátce po matčině zmizení se bál, že si něco udělá. Ona měla stejné starosti o něj. Ztlumila světla a rozsvítila svíčku, kterou dostala od matky k patnáctým narozeninám. Domnívala se, že jsou svíčky ubohé dárky, ale tahle se jí líbila. Voněla po vanilce a skořici a ona ji rozsvěcela, jen když byl čas na její podivný tajný rituál. Svíčka jí připomínala mámu, její teplé objetí, vůni její kůže, její sílu.

Mohly se spolu smát, i když se během jejího dospívání hádaly a bojovaly spolu. Strašně svou matku milovala, ale někdy se chovala, jako kdyby ji nenáviděla. Nikdy mámě neřekla, jak ji má ráda, což ještě zvětšovalo bolestnou ránu v jejím srdci.

Vlezla do malého šatníku a sáhla za visící šaty. Pomalu vytáhla velkou korkovou desku. Byly na ní přišpendlené papíry a fotografie. Máminy fotografie. Výstřižky z novin o jejím zmizení, obrázky mužů z celé země, podezřelých z únosů žen. Byly tu vytištěné příspěvky skutečného kriminálního bloggera, který psal pod jménem Pátrač a zajímal se o matčin případ. Rozvrh dne, kdy byla matka naposledy spatřena – 4. března. Shromažďovala střípky o matčině případu jako televizní detektiv nebo Claire Danesová v seriálu Ve jménu vlasti, která lovila teroristy, a snažila se dávat do souvislostí data a stopy, objevit neviditelné vazby, které by ji dovedly k pravdě. Spávala s korkovou nástěnkou nad postelí, jako kdyby se data z ní mohla přemístit do její hlavy a odhalit jí řešení ve snu. Od mámina zmizení si však sny nikdy nepamatovala, třebaže se budila zpocená a zmatená někdy až k slzám. Otec jí řekl třesoucím se hlasem, aby s tím bláznovstvím přestala a sundala tu nástěnku. Trval na tom, že je to nezdravé, že by to všechno měla vyhodit, ale ona ji místo toho schovala do skříně za šaty.

Už dlouho na desku nic nepřidala. Nic nového se nevyskytlo. Sedla si k laptopu a napsala obvyklou větu otvírající rituál: Zmizení Beth Dunningové z Austinu.

Na obrazovce se objevily tiskové zprávy z té doby, jak z lakehavenských, tak i austinských a místních novin. Příběhu matky se nedostalo velkého celostátního pokrytí, jen krátce na CNN, a svět se točil zas dál. Většinu z nich znala zpaměti. Na Pátračově blogu ale našla nový zápis.

Klikla na něj.

CO SE SKRÝVÁ ZA JMÉNY?

O některých případech jsem psal už mnohokrát. Jedním z nich je případ Bethany „Beth“ Blevins Curtisové, která před osmnácti měsíci opustila Austin a evidentně opustila i manžela. Objevila se v Houstonu, ale od té doby o sobě nedala vědět ani rodině, ani přátelům a nezanechala žádnou digitální stopu. Nikdo ji neviděl. O šest měsíců později zmizela Beth Dunningová z Lakehavenu, předměstí Austinu. Její auto se našlo na opuštěné parcele v kopcích nad Lakehavenem, kde se s manželem chystali postavit dům a kam často jezdívala za klidem.

Z jednoho města během necelého roku v tichosti zmizely dvě Beth.

Šestiměsíční interval je typický pro jistý druh sériových vrahů, ale já ještě neslyšel o sériovém vrahovi, který si vybírá oběti podle jména. Nenašel jsem žádnou zprávu o zmizení další Beth v minulém roce, takže bychom měli být vděční, že v našem krásném městě neřádí zloduch posedlý konkrétním jménem. (O historii austinských sériových vrahů se dočtete v mém seriálu o prvním americkém sériovém vrahovi, který děsil Austin kolem roku 1880. Byl znám jako Půlnoční zabiják nebo také Vrah služebných.) Nebyla by však psychologie někoho, kdo tak nenávidí určité jméno, že zabíjí lidi, kteří je mají, zajímavá? Tělo ani jedné ženy ovšem nebylo objeveno, o sériovém vrahovi tudíž nemůže být řeč a vše je pravděpodobně náhoda, i když pozoruhodná.

Tuto nešťastnou souvislost jsem objevil, když jsem psal svůj nový Kalendář nevyřešených případů, spojující mé předchozí blogy a podcasty, a soustředil jsem se na data. Jedná se o dvě velmi rozdílná zmizení, ale ta jména a časy mě zarazily. Pátrání po souvislostech a zjišťování, zda se za nimi neskrývá něco víc, je podle mě vždycky zajímavé.

Není snad hledání vzorce v chaosu nanejvýš lidským úsilím?

Pokud s tím souhlasíte, podpořte mě a já v tom budu pokračovat…

Hledání vzorce v chaosu. Mariah skoro souhlasně kývla na obrazovku. Musí se najít vzorec. To je to, co potřebuje, smysluplný vzorec v nesmyslném světě.

Klikla na všechny odkazy na případ Beth Curtisové.

První článek se nacházel na novinové stránce o jejím zmizení: Bethany Blevins Curtisová, tmavé vlasy po ramena, široká ústa, vysoké lícní kosti, které jí Mariah záviděla, hezký úsměv, věk 27 roků. Pracovala jako manažerka dopravní firmy v jižním Austinu. Byla provdaná za muže, jenž byl stoupající technologickou hvězdou, vrchní šéf a zakladatel malé softwarové firmy, která se chystala proniknout na burzu s akciemi v hodnotě několika milionů dolarů. Mariah se pokoušela vybavit si, jestli někdy o tom případu slyšela, ale předtím než zmizela její máma, místní zprávy moc nesledovala. Když to teď četla, musela s Pátračem souhlasit: tohle nevypadalo jako zmizení, spíš opuštění manžela.

Před osmnácti měsíci, 4. září ráno, Bethany Blevins Curtisová opustila svůj domov v severním Austinu, vybrala několik set dolarů ze společného bankovního účtu, který sdílela s manželem, nastoupila do letadla společnosti Southwest Airlines a odletěla do Houstonu. Bezpečnostní kamera ji zachytila, jak sama kráčí po terminálu Hobby Airport v Houstonu. Video dali na její stránku na internetu, patrně vedenou jejími přáteli. Bethany Curtisová v davu, tmavé vlasy, měkký hnědý klobouk stažený do čela, okolo krku uvázaný šátek tlumených barev, černé brýle. Ohlíží se přes rameno. Kamerám na letišti se jí nějak podařilo vyhnout – ztratila se v davu. Vyzvedl ji tam někdo? Zařídila si, aby tam na ni čekalo auto? Odhodila kabát, klobouk i šátek? Prostě zmizela.

To nebylo jako s její matkou. Máma z banky nic nevyzvedla ani neodletěla letadlem a nezachytily ji žádné bezpečnostní kamery. Odešla do softwarové firmy, kde pracovala jako obchodní zástupkyně, odtud odešla na oběd a už ji nikdo neviděl. Auto Beth Dunningové našli zaparkované poblíž pozemku v Lakehavenu, který vlastnili s tátou a chystali se tam postavit dům. Máma tam vždycky ráda chodila, byl to velký prázdný prostor s ohromující vyhlídkou. Ráda si povídala o domu, který tam vystaví. Jezdila tam za tichem, aby unikla tlaku a shonu svého povolání a aby se mohla kochat krásnými výhledy z kopců nad Lakehavenem.

Pátrač měl pravdu: jediné, co je spojovalo, bylo jméno Beth, fakt, že bydlely jen pár kilometrů od sebe, a krátký časový odstup mezi oběma případy.

Ale… ale… Vrátila se k odkazům na případ Curtisové. Ta druhá Beth opustila manžela, Jakea, softwarového podnikatele, který trval na tom, že s jejím zmizením nemá nic společného. Měl společnost, která vstoupila na burzu několik měsíců poté, co Bethany zmizela – investoři ho zjevně podrželi. Vydělal miliony, což vyvolalo jistý tlak od lokálních i technických médií, která zajímalo, zda se své manželky nezbavil, aby se s ní nemusel dělit o zisk.

Byl obviněn, stejně jako její otec.

Mariah četla článek, který vyšel k prvnímu výročí té události… Bethany Curtisová po sobě dosud nezanechala žádnou digitální stopu. Ani v bance, ani na mobilu. Zmizela ze života.

Mariah vytiskla články o Bethany Curtisové a připíchla je do prázdného rohu máminy nástěnky. Její fotografii umístila vedle matčiny.

Jména.

Krátké časové období mezi jejich zmizením. Blízkost jejich bydlišť.

Překvapivý nedostatek důkazů v obou případech. Jakoby záměrný. Přes všechny odlišnosti měly něco společného.

Nic jiného neměla. Žádné jiné stopy, které by posloužily jako vodítko. Jenom tohle. Její další možnost byla honit stíny po nákupních centrech a ponižovat se před otcem a před policií.

A pak se rozhodla. Musí to vědět. Časový odstup, shoda jmen, ani po jedné žádná stopa… najednou ji to zachvátilo jako hlodavý hlad. Ona ten vzorec najde, pokud nějaký existuje.

A pokud ji to přivede k matce.

Poslala Pátračovi následující e-mail: Ahoj, Chade. Četla jsem tvůj článek o mé mámě a Beth Curtisové. Sešel by ses se mnou dneska večer na drink? Ráda bych věděla, jestli máš pravdu s těmi vzorci.

Pátrač odpověděl obratem: Moc rád.

Tím, že se s ním setká, jedná proti tátově vůli. Tak mu radši víc neřekne.

Table of Contents

1

2

3