MEG CABOTOVÁ

Princezna na horách

EUROMEDIA GROUP

FROM THE NOTEBOOKS OF A MIDDLE SCHOOL PRINCESS: ROYAL CRUSH

Copyright © 2017 by Meg Cabot, LLC.

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2019

ISBN 978-80-7617-982-0

Pondělí, 13. listopadu 10.30

Královská genovijská akademie Světové jazyky

Budu teta.

Ještě před rokem by mě ani ve snu nenapadlo, že jednou napíšu něco takovýho.

Jenže je spousta věcí, co by mě před rokem nikdy nenapadly napsat – natož říct. Třeba:

- „Jsem princezna.“

- „Přistavte mi prosím limuzínu, monsieur Henri, protože mám za půl hodiny přestřihávat stuhu při slavnostním otevření prvního Starbucksu v Genovii.“

- „Ne, tati, nechce se mi jet zase o víkendu na lov lososů na Island, ale díky za optání.“

A ze všech těch věcí mi skutečnost, že budu teta (ve třinácti, což mi bude ode dneška přesně za pět dní), připadá nejbláznivější.

A ještě bláznivější je, že budu teta královských dvojčat. O kterých teď mluví celý svět.

No vážně. Nemůžete ani otevřít internet, aby na vás nevyskočilo, jak se celebrity – od Kim Kardashianové po prezidenta USA – předhánějí v dohadech, jestli bude mít princezna Mia z Genovie holčičky, nebo chlapečky, a jak je ona a její manžel Michael pojmenují.

Připadá mi tak bláznivý, že se všichni ti cizí lidi starají o něco, po čem jim nic není. Většina z nich ani nebydlí v Genovii!

Jasně, chápu, že královský dvojčata se nerodí každý den. Není ale ujetý, že sázkový kanceláře už přijímají sázky na jejich pohlaví, jména a narozeniny?

Zatím je kurs dva ku jedný, že to budou dvě holky, pojmenovaný Clarisse a Mignonette, a že se narodí třetího prosince.

Ne že by Mia a Michael tohle šílenství nějak přiživovali. Spíš naopak. Ani nevystavili snímky z ultrazvuku na Facebook (nemají facebookový stránky, leda ty oficiální stránky genovijskýho paláce, kde můžete najít, kdy je otevřeno pro veřejnost a tak).

A taky zatím neřekli nikomu z rodiny nic, z čeho by šlo uhodnout pohlaví (nebo jména!) dětí. Pověděli nám jen předpokládaný datum porodu, což je za dva týdny.

Na to si Grandmère jenom odfrkla. „To nám tedy vážně pomůže! Co mám asi tak nahlásit do Tiffanyho, kde chtějí znát iniciály, co se mají vyrazit na miniaturní zlatá žezla, která jsem u nich objednala, když vůbec nevím, jak se děti budou jmenovat? Chápu, Amélie, že to nechceš sdělovat zbytku světa, ale nerozumím, proč bys to nemohla prozradit aspoň mně!“

Jenže já chápu, proč to Mia nemůže udělat. Pokaždé, když před babičkou nějaké jméno navrhla, Grandmère odpověděla něco jako: „Ale ne, tak přece svoje dítě pojmenovat nemůžeš. Měla jsem spolužačku, která se tak jmenovala, a ta:

- žvýkala jídlo s otevřenou pusou,

- odhalovala o přestávkách kolena,

- chlubila se tím, kolik má kabelek Chanel… Takovým jménem nemůžeš to ubohé dítě zatížit!“

A tohle se stalo tolikrát, že z toho Mie vyskočil krevní tlak… až tak, že jí dvorní lékař nařídil odpočinek na lůžku z obavy, že by to mohlo ublížit miminkům. Doktor jí taky zakázal vykonávat královské povinnosti nebo přijímat návštěvy, které by u ní mohly vyvolat stres.

Což se vztahovalo i na Grandmère.

A umíte si představit, jak to jisté osoby naštvalo (zejména Grandmère).

Ale pomohlo to. Miin tlak už je teď skoro normální (i když doktor jí pořád nedovolil vstát z postele).

A já díky tomu mohla vidět skoro všechny filmy pro dospívající holky, co kdy kdo natočil! Protože patřím mezi ty návštěvy, které u Mii stres nevyvolávají, a moje sestra usoudila, že jsem hrozně zanedbaná, pokud jde o zábavnou kinematografii. Takže teď spolu každý den v jejím pokoji koukáme na nenásilné romantické filmy. Proto by mě vzhledem k tomu všemu, co jsem právě napsala, asi nemělo překvapovat, že když se sejdu na Skypu se svou nejlepší kámoškou Nishi, mluví jen o mé sestře a jejích miminkách.

Jen mě udivuje, jak neomaleně se o tom Nishi vyjadřuje.

„Včera jsem viděla fotku tvý sestry na stránce Urozené celebrity,“ ozvala se Nishi.

„Jak to?“ podivila jsem se. „Leží pořád v posteli. Nikam nechodí.“

„Asi ji vyfotili teleobjektivem přes okno paláce. Šokovalo mě, jak ztloustla. Jedno z těch dětí bude určitě kluk.“

„Cože?“

Nevěřila jsem vlastním uším. Někdy to ale bylo i proto, že Nishi bydlí v Americe, takže si musíme volat přes FaceTime nebo Skype.

Vím, že bych neměla skypovat při světových jazycích, měla bych si radši trénovat němčinu.

Jenže na svou obranu musím dodat, že sluchátka měli na hlavě všichni, i madame Chiová, takže jsem nikoho nerušila. A úkol z němčiny už jsem měla hotový.

„Říkala jsem,“ Nishi zřejmě nedošlo, jak mě štve, že zrovna označila mou sestru za tlusťošku, „že tvoje sestra je jako almara! Na dvě holky to nevypadá. Máma říká, že když je těhotná ženská takhle obrovská, vždycky čeká kluka. Takže to budou dva kluci, nebo aspoň páreček.“

Očividně jsem neměla na vybranou, musela jsem hájit rodinnou čest.

„To se pleteš,“ prohlásila jsem a cítila, jak mi hoří tváře. „Sakra pleteš. Vsadím se s tebou, že nemáš pravdu.“

„Cože?“ zeptala se zmateně Nishi. „Ty se chceš se mnou vsázet? Že se pletu?“

„Jo,“ potvrdila jsem.

Chápala jsem, proč to mou kamarádku překvapilo. Příslušníci královských rodů se nesázejí. Považuje se to za něco pod jejich úroveň. Když byla Nishi naposledy v Genovii na návštěvě, jednoho z mých bratranců (mám jich tolik, že si je nedokážu všechny zapamatovat) přistihli, jak sází na koně, a byl z toho skandál. Grandmère v jednom kuse povídala o tom, jak zneuctil rodinu a co budeme dělat a že se to od něj dalo čekat, protože pochází z italské větve naší rodiny, a ti jsou pověstní tím, že nejdřív jednají a pak myslí… a tak dál a tak podobně.

A teď jsem se chtěla sázet já, a dokonce o pohlaví sestřiných nenarozených miminek!

Jenže na svou obranu musím říct, že kvůli tomu se sázejí všichni. Dokonce jsme zaslechla i sestřina bodyguarda Larse, jak se sází s mou bodyguardkou Serenou, že to budou kluci – jeden Michael po svém otci, druhý Phillipe po našem tátovi. Serena se tomu dlouho chechtala a pak sázku přijala. Varovala Larse, že jestli prohraje, ona bude chtít peníze v dolarech, ne v eurech.

„Vsadím se, o co chceš, že to budou dvě holky,“ navrhla jsem Nishi.

Ta se zatvářila překvapeně. Viděla jsem ji na Skypu v jejím pokoji v New Jersey. Kvůli časovému rozdílu mezi Státy a Genovií ještě neodešla do školy. Byla tak brzo vzhůru jen z jediného důvodu: aby se mohla bavit se mnou.

„O co chci?“ zeptala se a povytáhla obočí.

„No jasně,“ potvrdila jsem, aniž bych si promyslela důsledky (což u mě není moc obvyklé, jak musím dodat. Většinou jsem rozvážná jako všichni Střelci).

„Řekni si, co chceš.“

„Super!“ zaradovala se Nishi. „Tak jestli budu mít pravdu a aspoň jedno dítě bude kluk, chci čtyři fotky svýho idola, prince Khalila.“

V tu chvíli mi došlo, že jsem udělala velkou chybu. HODNĚ velkou chybu. „Počkat. Cože?“

„Slyšelas,“ ušklíbla se Nishi. „Chci od tebe čtyři snímky prince Khalila. Dva, kde se směje, jeden, kde je vážný – vždyť víš, jak neodolatelně vypadá, když se najednou kvůli něčemu zatváří vážně a nakrčí při tom obočí – a pak jeden, kde mhouří oči do sluníčka. Nejlíp bez trička.“

„Ale… ale…“ Nemohla jsem uvěřit, do čeho jsem se to sama zamotala. „To je –“

„To je co?“ pobídla mě Nishi. „Chtělas, ať si řeknu, co chci. A já chci tohle.“

„Ale proč?“ vyhrkla jsem. Pak mi došlo, že jsem promluvila moc nahlas, když se pár lidí v jazykové laboratoři – včetně mé sestřenice lady Luisy Ferrariové – po mně otočilo a nechápavě koukalo, protože to očividně nebylo německy. Nahrbila jsem ramena, abych za nimi schovala monitor, a ztišila jsem hlas. „Proč, Nishi?“ zašeptala jsem. „Proč chceš fotky prince Khalila? Já myslela, že se ti líbí ten kluk na angličtině – ten Dylan?“

„To jo,“ potvrdila Nishi. „Ale přece se mi může líbit víc kluků najednou, ne? Olivie, jsme v sedmý třídě, ne na vysoký. V tomhle věku se nám mají líbit různý kluci.“

Povzdychla jsem si, když mi došlo, že Nishi nejspíš blázní po klucích ještě mnohem víc, než když jsme se viděly naposledy.

Ne že by na tom bylo něco špatnýho. To se lidem stává. Totiž, že se jim v určitým věku začnou líbit kluci (nebo holky). Já to chápu. Všichni rosteme a měníme se – s tím se nedá nic dělat. Třeba já. Od tý doby, co jsme se s Nishi viděly naposledy, jsem vyrostla o celých pět centimetrů! Takže už mi ani není jezdecký oblek.

Původně jsme myslely, že se uvidíme mnohem dřív, na korunovaci mojí sestry. Když se táta vzdal vlády v Genovii, aby mohl trávit víc času se mnou (protože mu už utekly všechny ty roky, kdy se formovala moje osobnost), musí si na trůn sednout Mia.

Jenže pak se korunovace odsunula, protože královští doktoři nechtěli, aby Mia riskovala zdraví svých miminek tím, že bude stát během toho strašně dlouhýho obřadu v trůnním sále, kde ani není klimatizace. Je to nejstarší část paláce.

(To ovšem nebylo oficiální vysvětlení. Podle něj se korunovace uskuteční třicátého prvního prosince, aby se ušetřily výdaje tím, že se spojí každoroční silvestrovský ohňostroj s ohňostrojem na počest Mii. Ve skutečnosti je to tak, že tou dobou už budou děti na světě, ochladí se, a tak se můžou do sálu namačkat lidi bez rizika, že by někdo umřel na přehřátí organismu.)

Takže jsme s Nishi posunuly její další návštěvu na ples k mým narozeninám, který se má konat tenhle víkend.

Jenže to zase nevyjde. Tentokrát jí to nedovolí rodiče, protože si zhoršila známku z angličtiny. Což teda nechápu, když je to náš rodný jazyk, že jo.

Nishi tvrdí, že to je kvůli Dylanovi, protože ji rozptylují jeho rozkošný rty, a nemůže se tak pořádně soustředit na výuku.

Takže asi chápete, proč se mi nechtělo věřit, že najednou touží po fotkách prince Khalila – bez trička –, pokud vyhraje sázku.

„Jak to mám asi tak udělat, Nishi? Jak mám vyfotit prince Khalila bez trička, jak mhouří oči do sluníčka?“

„To nevím a není to můj problém,“ upozornila mě Nishi. „Ty ses chtěla sázet. Nemůžeš mu prostě říct, ať si při západu slunce sundá tričko a usměje se? Myslela jsem, že jste kamarádi, nebo… počkat.“ Nishi vykulila oči. „Olivie, tobě se líbí?“

„Cože?!“ vyhrkla jsem. „Ne! Jasně že ne! O čem to mluvíš?“

„No, tancovali jste spolu na svatbě tvojí ségry –“

„Jo,“ potvrdila jsem. „Ale nic mezi námi není. Vždycky jsme byli jen kamarádi.“

„Byli?“ opakovala Nishi. „A už nejste?“

„Ne. Teda, jo. Teda…“ zaváhala jsem. „Já nevím. S klukama je to někdy těžký říct.“

„Ha ha!“ Nishi se suše zasmála. „To mi povídej. Kluci jsou záhada všech záhad.“ To jsem mohla podepsat.

A u prince Khalila to byla pravda dvojnásob. O prázdninách za mnou párkrát přišel na návštěvu. Hráli jsme ping-pong v bazénu a mluvili o autotomii (schopnosti ještěrek oddělit ocas od těla, když je chce něco ulovit) a o filmech a tak.

A pak za mnou najednou chodit přestal. Napsal mi esemesku, že „musí jet domů“, a to bylo všechno.

Potom jsem ho viděla až po prázdninách ve třídě. Řekl jen ahoj, neusmál se, ani se nezeptal, jak se má můj leguán Carlos, prostě nic.

Ne že by se choval protivně, ale něco se změnilo. Když jsme se spolu bavili o Carlosovi nebo tancovali na Miině svatbě nebo hráli ping-pong v bazénu, cítila jsem, že mezi námi je spojení, jenže teď… teď z toho nezůstalo vůbec nic.

Takže ani nemůžu říct, jestli jsme vůbec kamarádi, nebo co se děje.

„To je fuk,“ zamumlala jsem. „Na tom stejně nebude záležet, protože já tu sázku vyhraju. A až vyhraju, pošleš mi obrovskou sklenici burákovýho másla, protože to se tady v Genovii nedá sehnat.“

Nishi zalapala po dechu. „Cože? Proč ne?“

„Nevím,“ pokrčila jsem rameny. „Místo něj si tady dáváme Nutellu.“

„Nutella je lepší než burákový máslo,“ mínila Nishi. „Ale fajn, platí.“

Chtěla jsem se jí ještě zeptat, co dalšího lidi vykládají o mý sestře, jenže vtom se ze školního rozhlasu ozvala madam Alainová s důležitým hlášením, takže jsem se musela odhlásit ze Skypu a poslouchat.

Což bylo možná dobře, protože kdyby mi Nishi pověděla něco dalšího, stejně by mě to jen rozčílilo. Na internetu se beztak píšou jen samý hlouposti, a o královských rodinách obzvlášť.

Pondělí, 23. listopadu 11.15

Královská genovijská akademie Pořád ještě Světové jazyky

Měla jsem tušit, když madam Alainová oznámila důležitý hlášení, že to nebude nic, z čeho bych měla radost.

Ani nevím, proč jsem čekala, že nám řekne něco příjemnýho, třeba že všichni můžeme jít dřív domů, protože se narodily nové genovijské princezničky (až na to, že už jsem na tátovi vymámila slib, že kdyby Mia začala rodit během školního vyučování, uvolní mě hned z hodiny a nechá odvézt do nemocnice, abych byla jedna z prvních, koho miminka uvidí, takže se na mě zafixují a budou mě všude následovat jako kachňata kachnu).

Ale ne, kdepak. Bylo to něco jinýho.

„Vážení studenti, Vaše královské Výsosti, Vaše Milosti, Vaše Urozenosti, s politováním vás musím informovat, že jsem zatím obdržela pouze dvacet sedm písemných souhlasů rodičů potvrzujících vaši účast na Královských zimních školních závodech ve Stockerdörflu,“ pronesla madam Alainová po spoustě syčení, skřípání a hvízdání, které se ozývalo z reproduktoru.

Královská genovijská akademie je nóbl střední škola s hrozně vysokým školným (který ale neplatí asi dvě stě dětí z rodin uprchlíků, který k nám nedávno nastoupily – pro ty je výuka zdarma). Ale taky sídlí v budově postavený dávno předtím, než byly vynalezený věci jako zvukový systémy nebo elektřina, takže máme spoustu technických problémů.

„Jak víte, pokud nedostanu aspoň třicet dalších souhlasů rodičů těch z vás, kdo jste se na školní výlet přihlásili, budu letos nucena účast Královské genovijské akademie na zimních závodech pro nezájem zrušit.“

Sotva princ Günther Lapsburg von Stuben auf Stockerdörfl uslyšel název svého rodiště, vyskočil a zapumpoval pěstí, až pár mladších dívek v jazykový laboratoři vypísklo nadšením. (Princ Günther je považovaný za obzvlášť atraktivního studenta, teda na sedmáka.)

Což naštvalo mou sestřenku Luisu, která po nich loupla ošklivým pohledem. Chodí s princem Güntherem už od června, i když „chodit s někým“ znamená v sedmý třídě Královský genovijský akademie držet se na chodbách za ruce. Cokoli víc by bylo porušením školního řádu, a kdyby je při něčem nedovoleným přistihli, ředitelka madam Alainová by je nejspíš vyloučila. A pak by buď museli přejít na Královskou akademii ve Švýcarsku, nebo hůř – aspoň podle Luisy – jít na genovijskou státní základku.

Luisa teď chytila prince Günthera za rukáv a stáhla ho na židli. Vypadal zmateně, protože – jako obvykle – netušil, čím ji urazil.

„Říkala, že se to ruší,“ zasyčela mu Luisa do ucha, „že se na závody do Stockerdörflu nepojede. Tak proč se raduješ?“

Princ Günther se zatvářil, jako by ho někdo praštil do žaludku. „Ruší?! Ne!“

Luisa protočila panenky. Zimní závody škol sice znamenaly, že se všichni na pár dní zbavíme vyučování, ale jinak z nich nikdo na Královské genovijské akademii moc nadšený nebyl. Až na prince Günthera.

„Vím, že pro některé z vás by to byla velká rána,“ pokračovala ředitelka ze školního rozhlasu, skoro jako by přes reproduktor viděla výraz v jeho obličeji. „Jsem velice zklamaná tím, že spousta z vás zřejmě postrádá hrdost na náš vzdělávací ústav, jakou bych u studentů Královské genovijské akademie očekávala.

Nejde ovšem jen o to, že jsem dostala málo rodičovských povolení. Spoustu našich nejlepších sportovců skolila nemoc, které říkáte La Grippe, ačkoli podle mého názoru je to pouhé nachlazení. Onemocněla například princezna Charlotte z družstva skikrosu nebo komtesa Gerante z týmu dívčího ledního hokeje. Dokonce i lady Marguerite je natolik churavá, že zřejmě nemůže pořídit fotodokumentaci závodů pro školní ročenku, čemuž se mi už skutečně nechce věřit. Ovšem tak jsem to slyšela.“

Zatvářila jsem se udiveně. Lady Marguerite je taky moje sestřenka. Věděla jsem, že je nastydlá, ale taky vím, jak moc se na školní výlet těšila. (Hlavně aby se ulila z písemky z matematiky, kterou jsme měli psát v pátek.)

Takže se jí ta nemoc asi zhoršila.

La Grippe byla zvlášť ošklivá chřipka, která se šířila u nás ve škole stejně jako po celým středomořským pobřeží. Vyslovuje se to „lagríp“, ale zní to ještě zlověstněji, když to vyslovuje někdo jako moje babička nebo madam Alainová, které válejí na jazyku „er“ jako Francouzi a jejich „í“ je spíš „íííí“, takže to zní jako kvílení meluzíny.

Brr!

S La Grippe už lehla půlka Královské genovijské akademie, studenti, stejně jako pedagogický sbor. Došlo to tak daleko, že tahle nemoc začala ovlivňovat i další věci ve škole, nejenom výlet do Alp.

„A ještě jedna informace,“ pokračovala ředitelka do rozhlasu, „vzhledem k onemocnění mého zástupce pro administrativní záležitosti monsieur Gerarda nedostanete zasedací pořádek do jídelny pro dnešní oběd. Tudíž se můžete posadit, kam chcete, ale nezapomínejte na dobré způsoby!“

Ikdyž jsou staré zdi Akademie asi tak metr tlusté, slyšela jsem jásot, který po těch slovech vypukl všude od učeben střední školy až po oddělení mateřské školky (která je v jiné budově naproti přes nádvoří). Pro obědy v jídelně Královské genovijské akademie normálně panuje přísný zasedací pořádek jako pro svatby, abychom nevytvářeli „výlučné přátelské skupinky“.

Alias party. Ty madam Alainová nesnáší. Je přesvědčená, že když z nás mají být správní „budoucí vůdci“, musíme se cvičit ve schopnosti zdvořilého rozhovoru s každým – od mrňat po maturanty –, takže denně nechává vypracovat jiný zasedací pořádek a nutí nás jíst pokaždý vedle někoho jinýho.

Dneska si ale můžeme sednout, kam chceme.

Zástupce ředitelky mi sice bylo líto, ale tohle byl neočekávaný přínos La Grippe.

Takže v hlášení nakonec přece jen byly dobrý zprávy… aspoň pro mě. Zato některý moje spolužáky to pořádně rozhodilo.

„Madam Chiová!“ vyhrknul Günther a vyskočil ze židle. „Kdyby se našla náhrada za ty, co onemocněli La Grippe, myslíte, že bychom mohli ve středu odjet do Stockerdörflu?“

Madam Chiová, která seděla v jazykový laboratoři vpředu za učitelským stolem, sama vypadala, jako by na ni lezla La Grippe. Promnula si spánky a vzdychla tak, až se jí z těsného uzlu vlasů uvolnil kudrnatý pramínek.

„To opravdu nevím, Vaše Výsosti… na to už je nejspíš pozdě… ale můžete to zkusit.“

Princ Günther se obrátil tak, aby viděl na nás ostatní.

„No tak, lidi!“ zahulákal. „Přece to dáte! Copak v sobě nemáte kousek hrdosti na školu?! Dejte rodičům podepsat souhlas. Musíme jet na závody. A musíme zvítězit! Musíme porazit KŠA!“

KŠA je Královská švýcarská akademie, další škola pro děti ze šlechtických rodin a rival té naší. Genovijská akademie se s ní vždycky utkává na Zimních závodech, což je něco jako olympiáda všech evropských královských akademií. (Vloni KŠA získala nejvíc medailí. Slyšela jsem, že dostali i medaile za nejlíp projeveného týmového ducha, protože všichni měli sladěné soupravy a při každém závodě skandovali: „Do toho, do toho, KŠA, KŠA, KŠA!“ Něco takového bylo pro studenty z KGA nepředstavitelné.)

Tenhle rok se Zimní závody konaly v rodišti prince Günthera, v rakouském alpském letovisku Stockerdörfl, což je jen kousek od Genovie (no, dobře, úplně kousek ne – čtrnáct hodin vlakem). Ceny při vyhlášení vítězů měli předávat Güntherovi rodiče princ Hans a princezna Anna-Katerina Lapsburg von Stuben.

Tak asi proto je z toho Günther tak nadšený. Kdyby se závody konaly v Genovii a ceny vítězům předávala moje rodina, asi bych z toho taky byla nadšenější.

Jenže navzdory Güntherově vzrušené výzvě jsme všichni v jazykové laborce vytáhli telefony a začali ťukat na displeje… ne abychom požádali rodiče o písemný souhlas s naší účastí na hrách, ale abychom napsali kamarádům, se kterými chceme sedět u oběda.

Madam Alainová má asi pravdu. Lidi z týhle školy vážně postrádají hrdost na náš vzdělávací ústav.

Což bohužel platí i pro mě. Pečlivě jsem se vyhýbala všem zmínkám o Zimních hrách před svým tátou, nevlastní matkou, Grandmère nebo Miou. Proč bych měla chtít odjet na nějaké pitomé závody dětí z královských rodin, když moje sestra bude KAŽDOU CHVÍLI rodit královská dvojčata? Zvlášť když podle Miiných knížek o novorozencích takhle malá miminka moc dobře nevidí. Takže dvojčata si během těch nejdůležitějších prvních dnů zvykají na lidi kolem sebe podle zvuků jejich hlasů.

A já v žádném případě neodjedu z Genovie, abych tohle propásla.

Pondělí, 23. listopadu 13.15

Královská genovijská akademie Oběd

Panebože.

Hned potom, co zazvonilo na oběd, jsem zaječela na princeznu Komiko, aby na mě prosím počkala, protože jsem si zapomněla batoh. A sotva jsem se otočila, málem jsem vrazila přímo do prince Khalila. Pohybuju se už mnohem ladněji (aspoň myslím) než vloni, kdy si učitelka tance mademoiselle Justine zoufala nad tím, že mě nedokáže naučit ani tradiční genovijský lidový tanec.

Občas ale pořád vrážím do věcí.

A teď jsem pro změnu vrazila do člověka. Do Jeho Výsosti Khalila Rashida bin Zayeda Faisala.

Vzal to ale moc dobře. Sehnul se, aby mi pomohl posbírat věci, který se z batohu rozsypaly všude kolem, a vůbec se tvářil, jako bych se zrovna nepředvedla coby totální idiot.

Khalil se – s tím zamyšleným, smutným výrazem, který jsem u něj vídala od chvíle, kdy se po prázdninách vrátil do školy – dokonce zeptal: „Dobrý, princezno Olivie?“

„Jako já?!“ vyhrkla jsem pisklavě, když jsem sbírala všechny kartičky s německými slovíčky, co jsem si vyrobila, abych si je líp zapamatovala. „Jo, dobrý, a ty?“

Usmál se. Byl to jeho první úsměv od začátku školního roku, a srdce se mi při tom pohledu rozezpívalo.

Ale v tom úsměvu bylo zároveň něco tak smutnýho, že jsem z toho posmutněla i já.

„Taky dobrý,“ odpověděl. „Vypadáš rozrušeně.“

„To taky jsem!“ potvrdila jsem.

„Kvůli Zimním závodům?“

„Cože? Ne!“ ušklíbla jsem se. „Kvůli tomu, že si dneska u oběda můžeme sednout, kam chceme.“

Khalil se zatvářil trochu zmateně. „Takže… ty na Zimní závody nejedeš?“

„Panebože, to ne,“ odpověděla jsem pohrdavě. Pak jsem si všimla, že jeho úsměv úplně zmizel a že si mě prohlíží ještě utrápeněji než předtím.

„Totiž…“ Co jsem řekla špatně? To Khalilovi vadí, že nemám školního ducha? „Nemůžu. Musím zůstat v Genovii, než se sestře narodí děti. Abych byla u toho. Budu teta, víš.“

Jeho tmavá obočí, která se zachmuřila, když si vyslechl, že na závody nejedu, se zase uvolnila.

„Aha. Tak to je asi rozumný.“

„Že jo?“ Trochu nervózně jsem se zasmála. Pořád jsem se styděla, že jsem do něj tak vrazila, ale taky mi trochu vadilo, že už jsme poslední dva v jazykový laborce. Být s ním sama, když jsme spolu mluvili jako kamarádi a bavili se třeba o naší společný vášni pro leguány, byla jedna věc.

Jenže bylo něco úplně jinýho zůstat s ním sama teď, když mezi námi panovala ta divná odtažitost…

„Některým ve škole asi budu připadat jako pošuk,“ prohlásila jsem, když jsem se už se zapnutým batohem zvedla. „Radši bych ale zůstala doma se sestrou a jejími dětmi – jestli se už narodí –, než abych jela lyžovat do Alp.“ Usmála jsem se na něj stoprocentním pošukovským úsměvem.

Khalil se ale neusmál. Zvedl se z podřepu a velice vážně prohlásil: „Nemyslím si, že je člověk pošuk, když chce trávit čas s rodinou. A o tobě bych si nikdy nic špatnýho nemyslel, Olivie. Naopak. Uvidíš…“

Místo aby upřesnil, co uvidím, otočil se a zmizel. Nadhodil si na rameni batoh, vykročil ke dveřím laborky a byl pryč.

A to bylo všechno. Konec našeho rozhovoru. Nechci, aby to znělo sexisticky – moje sestra říká, že zevšeobecňující poznámky o lidech vycházející z předsudků o jejich pohlaví jsou projevy sexismu –, ale kluci se někdy chovají fakt divně.

(I když holky asi taky.)

A teď bych radši měla přestat psát, protože je nezdvořilý si zapisovat do deníku, když s někým obědváte. (Zeptala jsem se princezny Komiko, jestli můžeme sedět vedle sebe, a ta už se teď určitě diví, proč pořád něco píšu, místo abych si s ní nad saláty Niçoise povídala.)

Table of Contents

Pondělí, 13. listopadu 10.30

Pondělí, 23. listopadu 11.15

Pondělí, 23. listopadu 13.15