Sabine Ebert

SCHWERT UND KRONE

Zeit des Verrats

Copyright  ©  2018 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG,

Munich, Germany Germany

The book has been negotiated through AVA international GmbH, Germany

www.ava-international.de

www.sabine-ebert.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket layout ©  ZERO Werbeagentur, München

Jacket ilustration  ©  FinePic, München/shutterstock

Kartographer  ©  M. Eng. Thomas Zimmermann

Translation  ©  2019 by Dagmar Hoangová

ISBN  978-80-249-4013-7

Dramatis Personae

Historicky doložené osoby děje

Štaufové

Fridrich I., římsko-německý král a císař (později zvaný Fridrich Barbarossa)

Adéla z Vohburgu, jeho první manželka Beatrix Burgundská, jeho druhá manželka

Fridrich IV. (z Rothenburgu), nezletilý syn dřívějšího krále Konráda Štaufského, vévody švábského (pod poručnictvím Barbarossy)

Jindřich Babenberský zvaný Jasomirgott, nevlastní bratr zesnulého krále Konráda, vévoda bavorský a markrabě rakouský, později vévoda rakouský

Theodora, manželka Jindřicha Jasomirgotta a neteř byzantského císaře Manuela Komnenose

Světští spojenci

Ota z Wittelsbachu (Ota I. Bavorský), Fridrichův korouhevník a blízký přítel Markwarta z Grumbachu

hrabě Ulrich z Lenzburgu, císařův důvěrník

hrabě Sizzo ze Schwarzburgu-Käfernburgu

Welfové

Jindřich Lev, vévoda saský a bavorský

Klementina Zähringenská, jeho první manželka

Welf VI., mladší bratr čekatele na trůn Jindřicha Pyšného zesnulého v roce 1139, strýc a rádce Jindřicha Lva

Uta z Calwu a Schauenburgu, jeho manželka Welf VII., jeho syn

Světští spojenci

vévoda Konrád I. z Zähringenu

hrabě Adolf II. ze Schauenburgu, Holsteinu a Stormarnu hrabě Jindřich z Weidy, rádce Jindřicha Lva

Dietho z Ravensburgu, ministeriál, později druhý manžel Adély z Vohburgu

Askánci

Albrecht z Ballenstedtu, markrabě Severní marky, hrabě z Ballenstedtu, kdysi vévoda saský (později markrabě braniborský) zvaný Albrecht Medvěd

Žofie z Winzenburgu, jeho manželka

Otto, Hermann, Adalbert, Dietrich, Siegfried, Jindřich a Bernhard – jejich synové

Hedvika, jejich dcera, snoubenka a později manželka Oty z Wettinu, budoucí míšeňská markraběnka

Světští spojenci

hrabě Otto z Hillerslebenu, Albrechtův důvěrník Berta z Hillerslebenu, jeho manželka

Wettinové

Konrád z Wettinu, markrabě míšeňský a lužický (později Konrád Veliký)

Ota, jeho nejstarší syn (později markrabě Ota Bohatý) Dietrich, jeho druhorozený syn (později markrabě

Dietrich z Landsbergu)

Dobroněga, Dietrichova manželka, sestra polských vévodů Gertruda, jejich dcera

Kunigunda z Plötzkau, vdova po hraběti Bernhardovi z Plötzkau, Dietrichova milenka

Dietrich, nemanželský syn Dietricha a Kunigundy

Dedi, Jindřich, Fridrich – další synové Konráda

Adéla, dcera Konráda a budoucí nevěsta krále Svena Dánského

Oda, Berta, Gertruda, Agnes, Žofie ‒ další Konrádovy dcery hraběnka Mathilda ze Seeburgu, Konrádova sestra

hrabě Konrád ze Seeburgu, Mathildin nejstarší syn

Werner z Brehny, Konrádův maršál

Ludowingové

lantkrabě Ludvík II. zvaný Železný

Judita, dcera vévody Fridricha II. Švábského a sestra Barbarossy, Ludvíkova manželka (později Jutta Švábská)

Slované

Niklot, kníže Obodritů

Vertislav a Pribyslav, jeho nejstarší synové

Petrissa, vdova po knížeti Pribyslavovi zvaném Jindřich, který odkázal Braniborsko a Špandavu Albrechtu Medvědovi

Jacza, synovec Jindřicha a Petrissy, kníže z Köpenicku

Agata, jeho manželka, dcera hraběte z Vratislavi Piotra Włostovice

syn Jaczy a Agaty (jméno neznámé; v knize Slavomír)

Duchovenstvo

Evžen III., papež (do r. 1153)

Anastasius IV., papež (do r. 1154)

Hadrián IV., papež (od r. 1154)

Rainald z Dasselu, kapitulní probošt v Hildesheimu, později kancléř Fridricha Barbarossy a kolínský arcibiskup

Wichmann, nejdřív kapitulní probošt, potom biskup v Naumburgu-Zeitzu, později magdeburský arcibiskup, syn Mathildy ze Seeburgu a synovec markraběte z Míšně a Lužice

opat Wibald ze Stabla a Corvey, šéf královské kanceláře, benediktin

Jindřich, mohučský arcibiskup a říšský místodržitel

Arnold ze Selenhofenu, jeho nástupce

Hillin, trevírský arcibiskup

Hartwig, brémský arcibiskup

Anselm, biskup v Havelbergu

Eberhard, bamberský biskup Ulrich, biskup v Halberstadtu

Ota, biskup ve Freisingu, nevlastní bratr Konráda Štaufského

Rahewin, písař Oty z Freisingu

Byzantská říše

Manuel I. Komnenos, císař

Irena, jeho císařovna, pod jménem Berta ze Sulzbachu nejdřív švagrová, potom adoptivní dcera Konráda III.

Francie

Ludvík VII. Francouzský, král

Eleonora Akvitánská, královna

Dánsko

Sven Estridsen, syn dánského krále, později král (Sven III. Dánský, Sven Grate)

Adéla, dcera míšeňského a lužického markraběte Kontráda z Wettinu, jeho manželka

Knut Magnusson, se Svenem spoluuchazeč o trůn a pozdější král

Waldemar, třetí uchazeč o trůn, později král Waldemar I.

Polsko

vévoda Boleslav IV. (zvaný Kučeravý)

vévoda Měšek III. (zvaný Starý), jeho bratr

Kazimír, jejich mladší bratr

Vladislav II. (zvaný Vyhnanec), jejich starší bratr, švagr krále Konráda, po pokusu zbavit bratry moci v exilu v Altenburgu

Důležité fiktivní osoby

Ulrich z Lautersteinu, králův důvěrník

Christian, panoš a později rytíř na dvoře míšeňského markraběte, syn popraveného trubadúra Lukiana a vyšívačky Hanky

Raimund, Richard a Gero, jeho přátelé

Randolf, panoš a později rytíř na dvoře míšeňského markraběte, Christianův úhlavní nepřítel

Luitgarda, mladá dívka na míšeňském dvoře

Josefa, léčitelka v Míšni zvaná Stará kmotra

Prolog

Cáchy, 9. březen 1152

Ještě šest schodů a byl u cíle svých ambiciózních snů. Jako pomazaný král na trůnu, na němž seděl už Karel Veliký. A od té doby všichni králové a císaři říše.

Fridrich Štaufský, nápadně pohledný, bezmála třicetiletý muž s rudozlatými vlasy, by po těch šesti schodech nejraději vyběhl, vzhledem ke vznešenosti okamžiku, těžkému korunovačnímu plášti a perlami a drahokamy posázené koruně, kráčel ale nahoru důstojně stupeň za stupněm v souladu s monotónním liturgickým zpěvem.

Před prostým mramorovým trůnem setrval chvíli zády k přítomným se žezlem ve zvednuté levé ruce a zlatým říšským jablkem v pravé. Pak se otočil a znovu znehybněl. Upíral triumfální, přísný pohled na nejvýznamnější muže země.

Usedl a vyvolal tím další vlnu modliteb a slavnostního zpěvu. Zaplavil ho opojný pocit… Všemohoucnost, neomylnost, hrdost. Připadalo mu, jako by cítil přítomnost Karla Velikého. On, Fridrich, sjednotí říši a dovede ji znovu k císařskému lesku. Seděl na trůnu mezi nebem a zemí a shlížel na knížata na galerii, která se na něho dívala. Za okamžik mu začnou vzdávat hold. A jak přejížděl pohledem z jednoho šlechtice na druhého, věděl už, jak si je všechny podrobí. Pomocí darů, pozemků a titulů ‒ nebo železnou rukou.

On, Fridrich I., král z boží milosti. A už brzo císař.

PRVNÍ DÍL

ZKOUŠKY MOCI

Sny o smrti

Markrabě Albrecht Medvěd a jeho manželka Žofie;

královská falc Cáchy, noc na 10. března 1152

Žofie se s pronikavým křikem vytrhla ze spánku a prudce se posadila. Koupala se v potu a srdce jí divoce bušilo.

Okamžitě se probudil i její manžel. Vytáhl zpod polštáře dýku, rozhrnul závěsy na posteli a vrhl se před svou ženu, aby ji chránil. Kníže Albrecht Medvěd byl přes své stáří stále ještě obávaným bojovníkem.

Rychlé rozhlédnutí po pokoji ozářeném měsíčním světlem mu ale potvrdilo, že žádný útok nehrozí.

Zase zlý sen. Žofii pronásledovaly noční můry už několik týdnů. Od chvíle, kdy se dověděla, že její bratr a jeho těhotná manželka byli zavražděni ve svých postelích na vlastním hradě.

„Rozžehněte přece konečně světlo!“ zařval markrabě. Sloužící, kteří v noci sdíleli s knížecím párem tuto komnatu cášské královské falce, se zvedli a ospale sáhli po šatech a botách.

Stráže před dveřmi měly výslovný rozkaz vrazit do pokoje jen v případě, že je zavolá sám markrabě. Všichni jejich dvořané věděli o děsivých snech kněžny po té hrozné vraždě. Žofie nebyla jediná, kdo spal od té doby neklidně. Hodně se na askánských hradech šeptalo. Albrecht ale nechtěl, aby tady v Cáchách, kde se shromáždili urození hosté, vzešly řeči, že se markrabě Severní marky strachuje o život. Nebojí se nikoho a ničeho.

Se zvučným cinknutím na sebe narazily křesadlo a křemen, vylétly jiskry. Když začal troud po chvíli doutnat, foukal jeden ze sloužících do řeřavých uhlíků tak dlouho, až mohl zapálit dřevěnou třísku a s ní svíčku.

Albrecht Medvěd, přes více než padesát let obr, vrhl ještě jednou zkoumavý pohled do všech koutů pokoje a ujistil se, že nehrozí žádné nebezpečí. Pak přitiskl manželku, která se třásla hrůzou a chladem, na hustě ochlupenou hruď.

„Zase ten hrozný sen?“ zamumlal, když cítil bušení jejího srdce. Světlé, do copů spletené vlasy měla na spáncích slepené potem.

Žofie zoufale přikývla.

„Všichni ven, počkejte za dveřmi!“ poručil kníže.

Přestože byla hluboká noc a v chodbách panoval mrazivý chlad, nikdo neodporoval. Sloužící popadli beze slova pláště a boty a bez ohledu na únavu vyběhli z místnosti.

„Řekněte kořenářce, aby okamžitě uvařila vaší paní nápoj na spaní!“ křikl za nimi Albrecht dunivým hlasem.

„Zase ten hrozný sen?“ zeptal se znovu, když osaměli. Markraběnka kývla. V obličeji jí pořád ještě stálo zděšení.

„Je to… tak děsivé…,“ vysoukala ze sebe přerývaně a vypustila do chladu obláčky dechu. „Těhotnou a nenarozené dítě v děloze probodnout mečem!“

Celá se roztřásla. „Musíme se i my obávat o život? O životy našich dětí? Komu vůbec můžeme ještě věřit, když ulehneme ke spánku?“

Albrecht, za normálních okolností násilník s bezstarostnou odvahou, si připadal bezmocný jako málokdy. Žádný divočák mu nebyl dost zuřivý, aby se mu nepostavil s oštěpem, žádný protivník příliš silný, aby ho nevyzval k boji s mečem. S tím, že zbožňovanou manželku, matku jeho deseti dětí, trápí už týdny takové hrůzostrašné sny, si ale nevěděl rady.

Žofie z Winzenburgu musela v životě snést už mnohem horší věci: otcovo zajetí a uvržení do říšské klatby, císařem nařízené zničení hradu, kde jako dítě vyrůstala. Manželství s nezkrotným Medvědem, který povýšil díky podlému jednání na vévodu a pak najednou o titul zase přišel, přičemž byla vypálena většina jeho hradů, by jí také žádná kněžna nezáviděla. S tím vším se musela vyrovnat a donosit ještě každý rok dítě.

Říká se ale, že poslední kapkou sud přeteče. Žofii vyvedlo úplně z míry, když dorazil do Ascherslebenu vyděšený posel se zprávou, že ministeriálové hildesheimského biskupa zabili v noci na 30. ledna jejího bratra Hermanna z Winzenburgu a jeho manželku Luitgardu ze Stade. Ve spánku v jejich postelích. Albrecht chtěl právě vyrazit k volbě nového krále do Frankfurtu a na korunovační oslavu do Cách, ale jindy tak mírná markraběnka rezolutně odmítla zůstat v Ascherslebenu. Nechtěla jet ani na bratrův pohřeb.

„Dokud nebudou vrazi dopadeni a popraveni, do Winzenburgu nevkročím!“ křičela Žofie. Poprvé v životě hlasitě odporovala. „A za nic na světě tu nezůstanu sama. Kdo mi zaručí, že ti řezníci nerozsekají na kusy i naše děti?“

Velice nerad a jen z lásky k ní potlačil Medvěd odpověď, že není takový hlupák jako švagr a srazil by svým mečem každého lotra dřív, než by se k jeho choti přiblížil. Žofiiny námitky ale nemohl jen tak odbýt. Bylo neslýchané, že se sloužící spojili a zavraždili vysoce postaveného šlechtice.

„Nic bych neudělal raději, než se tam rozjel a uspořádal hrdelní soud, o němž by se mluvilo ještě za sto let,“ ujišťoval ji. Svého švagra sice nenáviděl, protože ho zradil v bojích o saské vévodství, vražda hraběcího páru ale nesměla zůstat nepotrestaná.

Neměl na to bohužel právo. Zatím ne.

„To budu ale moct udělat, až na mě král převede Winzenburg,“ musel přiznat se skřípajícími zuby. „Do té doby přísluší trestání vražd Jeho Veličenstvu.“

Neměl by sebemenší zábrany tu pakáž vypátrat a popravit. Bylo proti božímu pořádku, aby ministeriálové povstali proti šlechticům a ještě je zavraždili v jejich postelích. Kam by to vedlo, kdyby železnou rukou nezasáhli a exemplárně nepotrestali zločince? V případě nutnosti i pár nevinných.

Medvěd tušil, že za těmi úkladnými vraždami stojí hildesheimská církev, které Winzenburg donedávna patřil… Využili snad flanďáci toho, že byl jeho švagr blázen a švagrová zlá ženská, která si přehnanou tvrdostí poštvala proti sobě služebnictvo? Chtěli zabránit narození legitimního dědice bohatého panství? Podezření bylo tak zjevné, že Albrecht váhal jednat, ačkoli dlouhé přemýšlení nebylo jindy jeho styl. Nechtěl být exkomunikovaný.

Co je to za ostudné časy, že kníže nemůže prosadit své právo mečem? zlobil se v duchu, zatímco pokládal rozrušené Žofii kožešinu na stále ještě se třesoucí ramena.

Se starým panovníkem Konrádem Štaufským bych se mohl dohodnout. Ten ale naneštěstí minulý měsíc zemřel. A pak byl ve Frankfurtu místo jeho osmiletého syna překvapivě zvolen králem ten ctižádostivý horkokrevný mladík Fridrich Švábský. Sáhl nejen s neslýchanou drzostí po Koruně, ale protežuje nestoudným způsobem i mé úhlavní nepřátele Welfy, pomyslel si Albrecht s nově vzplanuvším hněvem.

Medvěd hlasoval jen pro malého Štaufa, aby se na trůn nedostal žádný Welf. Ti ale poletovali kolem nového krále a dostávalo se jim velkorysých slibů.

Obrovitý Askánec tak musel navzdory svým zvykům takti zovat, pokud chtěl dostat do vlastnictví osiřelá hrabství Winzenburg a Plötzkau. Albrecht byl přesvědčený, že na ně může právem vznést nárok.

Jeho úhlavní nepřítel Jindřich Lev ale také. A on to udělá.

Včera byl nový král v Cáchách pomazán a korunován. Za několik hodin začne první den jeho vlády. To znamenalo pro Albrechta stejně jako pro ostatní knížata vytyčit si mocenské pozice a výsady, získat přísliby. A odkázat toho nafoukance do patřičných mezí. Zdvořile, ale srozumitelně.

Jen ať si Štauf užívá svého vítězství. Jako král bude od samého začátku cítit silnou opozici, pokračoval Albrecht v započatých úvahách, když se Žofiin dech zklidnil. Za předpokladu, že moji spolubojovníci nestáhnou ocas.

Teď ale musel utěšovat manželku.

„Neboj se, jsem přece u tebe,“ zabručel tiše a bezradně si prsty prohrábl rozcuchané vousy. „A naše děti jsou v bezpečí.“

Třináctiletá Hedvika, jeho oblíbená dcera, spala vedle, dvě mladší dívky se nacházely v quedlinburském ženském klášteře v péči jejich tety abatyše Beatrix, synové byli buď rytíři a členy jeho družiny, nebo sloužili jako panošové na spřátelených dvorech.

Albrecht manželku nemotorně objal. Přes spodní prádlo s leknutím pocítil, že v posledních týdnech zhubla na kost.

Po všechna léta manželství spali ve společném pokoji. Od té doby, co už Žofie nemohla rodit, ji šetřil svých tělesných choutek, protože se to podle jeho názoru slušelo. Mohl si koneckonců užívat s jinými ženami, se služkami, děvkami, povolnými mladými vdovami. Kněžna nebyla určena pro mužskou rozkoš, byla vzácnou nádobou na donošení dědiců. Žofie mu porodila třináct dětí, z nichž deset přežilo. Splnila tím příkladně svou povinnost.

Miloval ji víc, než by kdo do toho drsného muže řekl. Možná proto, že byla tak mírná. Úplně jiná než jeho matka Eilika. Bůh jí buď milostiv, pokud se právě nehádá se svatým Petrem u nebeské brány. Neudivilo by ho to. Eilika byla houževnatá, hubená vdova, která se dokázala prosadit a bránit. Medvěd si před ní připadal vždy jako malý chlapec, i když byl o dvě hlavy větší a dvojnásobně široký.

Toho, že Žofie tolik ztratila na váze, si všiml až teď, protože do včerejška cestovali odděleně.

Nemohli jet do Frankfurtu společně, protože Albrecht odtamtud chtěl ‒ ne, musel! ‒ klusat s novým králem ostrým tempem na korunovaci do Cách. Většinou mladí průvodci, mezi nimiž vypadal Albrecht jako stařec, by si ho nevybrali, kdyby nebyl tak obrovský a přes více než padesát let nepřekypoval silou.

Ten nový mladý král se s oblibou obklopoval vrstevníky. Šedovousé muže, jimž propůjčil pozemky a tituly Konrád Štaufský, to naplňovalo velkými obavami. Proto musel Albrecht zůstat v blízkosti čerstvě zvoleného panovníka a prokázat, že je schopen udržet s těmi chlapci krok.

Po Žofiiných energických protestech poslal ji a svou nejmilejší dceru Hedviku v doprovodu hraběte z Hillerslebenu, svého nejspolehlivějšího a v bojích nejzkušenějšího muže, a pečlivě vybraného strážního oddílu z Ascherslebenu rovnou sem do Cách, zatímco on jel ke zvolení krále do Frankfurtu. Včera dorazily manželka a dcera v pořádku do cíle.

Naneštěstí se jeho a Žofiina cesta zase rozdělí, až bude provázet krále na tradiční objížďku zemí.

Kde by jen mohl manželku a milovanou dceru bezpečně ubytovat? Tady v Cáchách ne. Potřebuje místo se spolehlivými spojenci, s muži, které zná a jimž může důvěřovat.

„Je léčitelka s tím nápojem na spaní už konečně tady?“ zařval markrabě směrem ke dveřím, protože ho nenapadalo žádné řešení. Někdo nesměle zaklepal. Jeden ze strážných vpustil po vyzvání jeho pána do místnosti porodní bábu, která pomáhala Žofii skoro při všech porodech.

Moudrá žena Sunhilda opatrně svírala v dlaních nádobu s lektvarem. Uklonila se a čekala na dovolení přistoupit blíž. Soucitně podala markraběnce pohár, z něhož ještě stoupala ve světle svíček pára.

„To vám pomůže k dobrému spánku, Jasnosti,“ zašeptala, jako by v této části falce všichni nebděli a nehulákali.

Albrecht vykázal léčitelku pohybem ruky z pokoje, poslal zbytek služebnictva zpátky na místa určená ke spaní, nechal přikrýt prokřehlou manželku kožešinou podšitým pláštěm a uhasit svíce.

Určitě nepotrvá dlouho a bude ráno.

Pak podumá, kde bezpečně ubytuje ženu a dceru, než se spolu vrátí do jednoho z askánských hradů.

Navíc musí přemýšlet, jak se má zítra proti tomu namyšlenému novému králi prosadit, aniž by si z něj hned udělal nepřítele. On, Albrecht Medvěd, markrabě Severní marky, braniborský kníže a hrabě z Výmaru-Orlamünde, měl v úmyslu požadovat po něm spoustu věcí.

Než vyřešil oba problémy, zavřely se stárnoucímu šlechtici oči.

Za svítání se však probudil s dobrým pocitem, že aspoň pro manželku a dceru našel dokonalé řešení.

Životní plány

Hedvika z Ballenstedtu; Cáchy, 10. březen 1152

Všichni v Cáchách mluvili jen o novém králi. I mladé dívky a urozené dámy ze Žofiina doprovodu, které seděly po ranní bohoslužbě s askánským domácím kaplanem u snídaně. Markraběcí pár se účastnil slavnostní mše ve falcké kapli. Po jejím skončení se nají u královské tabule.

Rozhovory, které se vedly po modlitbě pronesené před jídlem, sestávaly z nesčetných variací: „Vypadá nádherně! Je tak mladý. Tak silný. A důstojný!“ Provázely je zasněné pohledy a vzdechy.

Dokonce i hraběnka Berta z Hillerslebenu, která na dívky a mladé dámy jindy svědomitě dohlížela, se mírně usmívala a nezřízené blouznění nezarazila.

Hedvika, třináctiletá dcera Albrechta Medvěda a jeho manželky Žofie, naslouchala ale tužbám a hihňání svých společnic jen napůl ucha. Přemýšlela o tom novém králi Fridrichovi a s požitkem si kapala med na krajíček teplého bílého chleba. Byl půst, už déle než čtyři týdny. Hedvice se hnusilo snídat solené nebo sušené ryby. I kdyby byly čerstvé ‒ chtěla by jíst úlovek z řeky, která se jmenuje Červ?

Olízla si z palce kapku medu a vrátila se v myšlenkách k Fridrichovi. Tlachání ostatních nevěnovala pozornost.

Byl to první král, kterého viděla na vlastní oči. Urození rodiče ji dosud považovali za příliš mladou, aby je provázela na dvorský den. To zůstávalo vyhrazené jejím starším bratrům jako budoucím dědicům. Hedvika jim to hrozně záviděla. A kdyby matka po příšerném zavraždění svého bratra a jeho ženy netrvala na okamžitém opuštění Ascherslebenu, pobývala by Medvědova dcera stále ještě v askánských zemích a mohla si o všech těch vzrušujících událostech nechat vyprávět až s několikatýdenním zpožděním.

Tenhle král je opravdu působivý zjev, pomyslela si Hedvika, zatímco pomalu žvýkala.

Mohla ho včera pozorovat dokonce ze vzdálenosti několika kroků, když vyšel z kostela Panny Marie. Jak vzrušující, přímo dechberoucí!

Hrabě z Hillerslebenu a jeho rytíři jí opatřili místo v první řadě diváků. Stačilo na to pár pochmurných pohledů a zařvaný rozkaz. Byla koneckonců dcerou jednoho z nejmocnějších říšských knížat a její urozený otec přihlížel právě tam uvnitř, jak nový panovník kráčí k trůnu a skládá prastarou korunovační přísahu, že bude bránit církev, své sloužící, celý národ, obzvláště vdovy a siroty, nastolí a uhájí mír.

Když se účastníci ceremonie konečně ‒ jak jí připadalo po hodinách ‒ vyhrnuli z kostela, nemohla zpočátku mladého krále ani rozeznat, protože v čele procesí kráčeli nějací duchovní a rytíři. Následoval je kníže, který nesl s hrdě vypjatou hrudí říšský meč. Jeho jméno si po všech těch silných dojmech nepamatovala.

Stoupla si dokonce na špičky, aby viděla co nejvíc.

Až přišel moment, kdy klesl nový král s velkým půvabem na kolena. Hedvika sice hleděla pokorně k zemi, jak se slušelo, její zvědavost byla ale tak velká, že se na zlomek vteřiny odvážila prohlédnout si oslavence zblízka.

Možná na ni dokonce upře zrak. Poklekla v první řadě. Její rozpuštěné světlé vlasy, nádherné červené šaty, veverčí kožešinou podšitý plášť a dobře vyzbrojené stráže, které ji obklopovaly, svědčily o tom, že je panna šlechtického stavu.

K jejímu nekonečnému zklamání ji ale Fridrich nevzal vůbec na vědomí. Hleděl slavnostně kupředu, když procházel kolem.

Ona ho ale viděla.

Přesně tak si Hedvika představovala ve svých snech krále.

Takhle měl panovník podle jejího názoru vypadat.

Ne jako bývalý král Konrád, o kterém otec vyprávěl, že je už bělovlasý a v posledních letech tak nemocný, že nemůže jezdit na koni. Jak chtěl churavý král vládnout říši?

Konrádovu předchůdci, císaři Lotharovi ze Süpplingenburgu, bylo dokonce přes šedesát, když zemřel! Hedvika neznala jiného člověka, který by se dožil tak vysokého věku. Alespoň ji nikdo takový nenapadal.

Novému králi bylo sice dvakrát tolik než útlé vévodské dceři, která oslavila třinácté narozeniny, přesto byl mladší než její snoubenec Ota, syn markraběte z Míšně a Lužice. Přitom byl Ota, který už dávno překročil třicítku, považován za velice mladého na markraběcího ženicha. Nevypadal ani zdaleka tak dobře jako tenhle král s rudozlatými kadeřemi a pravidelnými rysy.

Až se provdám za Otu a on zdědí po svém otci marku Míšeň, přemýšlela se sladkou chutí medu na patře, stanu se míšeňskou markraběnkou. Budu cestovat jako kněžna po manželově boku ke dvoru a nový král mě nebude moct přehlížet. Na rozdíl od včerejška.

Hlasitý smích přiměl Hedviku zaměřit znovu pozornost na společnost. Jedna z dívek si nedopatřením namočila konec copu do poháru, a když ho vytahovala, postříkala své sousedce šaty.

Pihovatá Johanna ale zavedla znovu řeč na krále, tentokrát na jeho rudý vous.

„Nejsou to opravdové vousy, spíš chmýří,“ pronesla Hedvika příkře, protože už měla těch nekonečných chvalozpěvů dost.

„Moc velký král taky není.“

Dívky a dámy zalapaly ohromeně po dechu.

„Inu, tak vysoký jako váš urozený otec není skoro nikdo,“ pronesla nakonec nesměle Mechthilda, mladá manželka rytíře.

„Můj snoubenec je také větší,“ triumfovala Albrechtova dcera.

Byla to pravda. Míšeňský Ota nebyl sice tak obrovský jako její otec, vyšší a ramenatější než ten Šváb Fridrich ale byl.

Hedvika byla v osmi letech přislíbena Konrádovu nejstaršímu synovi, aby byl obnoven svazek anhaltského a wettinského rodu. Za několik let se měla konat svatba. Její rodiče zatím nespěchali dát ji z domu, přestože byla odnedávna schopná sňatku. Byla otcův miláček, vytoužená dcera po sedmi synech. A matka si nepřála, aby byla moc brzo položena do manželského lože. Rození dětí bylo nebezpečné, obzvláště pro mladičké, drobné nevěsty.

Knížecí dcera si olízla z prstu jednu z posledních kapek medu a milostivě pronesla: „Nový král vypadá velice statně. Je mladý, není ale dítě jako jeho bratranec. Je to osvědčený vojevůdce a zkušený panovník.“

Dámy s úlevou vypustily zadržovaný vzduch a začaly zase normálně dýchat. Hedvika se v duchu usmála.

„Říká se, že si nechává porost brady zastřihovat tak často na počest říše,“ pokusila se maršálova dcera urovnat spor o panovníkovy vousy.

„Co víte o cti říše a o tom, co dělá král, vy husy?“ napomenula paní z Hillerslebenu upovídanou společnost.

„To, co jste nás naučila vy a kaplan,“ odsekla drze Hedvika. Děvčata u stolu sklonila rychle hlavy, aby skryla úsměv.

„A pochopitelně to, co mě učí můj urozený otec,“ dodala Medvědova dcera významně. „Když dostane říše nového panovníka, není důležité, jakou barvu mají jeho vousy, ale co udělá.“

Otázka, co bude dělat tenhle král, hloubila jejímu otci ze starostí hluboké vrásky v obličeji, to Hedvice neuniklo. I proto si toho Fridricha včera tak důkladně prohlížela.

„Král prý je štědrý k chudým. Jeho muži rozhazovali včera do davu mnoho mincí,“ chválila panovníka pihovatá Johanna.

„Co ale znamená ta… trapná událost? Prosím, Jasnosti, vyprávějte nám o tom, vy jste to viděla,“ naléhala maršálova šilhavá dcera. „Opravdu odmítlo Jeho Veličenstvo udělit kajícnému hříšníkovi milost?“

Hedvika si tu scénu okamžitě vybavila.

Nespouštěla, pokud to bylo možné, v tlačenici mezi všemi těmi jásajícími lidmi pohled z Fridricha. Snažila se zapamatovat si detaily jeho nádherného oblečení. Hledala podnět pro svou novou slavnostní toaletu. Nebude to královské roucho, ale svatební šaty.

Pak se ale přihodilo něco, co bylo příčinou nejdivočejších spekulací, jak bude probíhat Fridrichovo panování. Na otcově místě by si taky dělala starosti.

Table of Contents

Prolog

PRVNÍ DÍL ZKOUŠKY MOCI

Sny o smrti

Životní plány