Hana Whitton

Sága rodu Reissových

IKAR

Hana Whitton

SÁGA RODU REISSOVÝCH

Copyright © Hana Whitton, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4022-9

KAPITOLA PRVNÍ

Útěk do Čech

Anton Reiss přebrodil mělký potok. Ledová voda té nehluboké bystřiny trochu zahnala únavu, to olověné břímě, které ho tížilo čím dál víc a svádělo, aby si na chvilku, alespoň na kratičký okamžik, odpočinul. Věděl nicméně, že podobná slabost by ho stála život.

Rychle se vyšplhal na břeh lemovaný namrzlou krustou a pustil se vzhůru do strmého svahu. Srdce mu bušilo tak hla sitě, že to museli určitě slyšet i jeho pronásledovatelé.

Neodolal, zastavil se na vrcholu příkrého stoupání a za hleděl se naposledy na rodný Boppard. Městečko se v rychle se snášejícím soumraku malebně prostíralo na březích Rýna. Okna domů zářila poklidně a mírumilovně do tmy, jenže ten mírumilovný poklid byla pouhá iluze.

Boppard totiž nyní okupovalo francouzské vojsko. Napoleon ské války se nevyhnuly ani tomuto kouzelnému údolí, v němž se Boppard skrýval.

Anton patřil k těm, kdo se s daným stavem věcí nehodlali smířit, ale za všechno se platí. Za odboj proti Francouzům na něj byl vydán zatykač. Věděl moc dobře, co by ho čekalo, kdyby ho zatkli. Zbývalo mu jediné – útěk. Jenže jeho plány se neutajily, a tak teď měl pronásledovatele v patách.

Kolem hlavy mu najednou hvízdla kulka a za ní další, jako by ho chtěly utvrdit, že jeho obavy nebyly pouhá lichá do mněnka.

Skrčil se, proběhl mezi rozeklanými skalisky na vrcholu a začal sestupovat na opačné straně dolů. Nohy se mu bořily do vysoké vrstvy jehličí a mechu a trnité šlahouny ho bolestně bičovaly. Na úpatí kopce se skulil do dolíku vystlaného listím pokrytým namrzlou jinovatkou.

Musím odtud! Musím dál! přikazoval si a snažil se vzbur covat poslední zbytky sil. Ještě pár metrů a budu za hranicí.

Mířil do Čech. Tam bude v bezpečí. Tam se mu dostane pomoci. Pevně věřil, že tam také dorazí. Musí!

Jenže teď, v té kupce listí, které studilo jako kousky ledu, ho to pevné přesvědčení začínalo opouštět. Ocitl se u konce sil, promrzlý, hladový, vyčerpaný.

Zaslechl hlasy francouzských pronásledovatelů, které se nebezpečně blížily. Vojáci, kteří už zdolali kopec a spouštěli se dolů, se dali do pročesávání lesního porostu.

Zabodávali bajonety do každé podezřelé hromádky seschlého listí, v níž se mohl skrývat pronásledovaný uprchlík.

„Ne!“ vykřikl Anton zoufale. „Já nechci umřít!“

„Antone! Probuď se! Zdál se ti jistě zase ten zlý sen!“ Manželka Maria Anna mu zlehka zatřásla ramenem, aby ho vytrhla z noční můry, jíž nepřestal trpět ani po létech poklidného života v Rožmitálu pod Třemšínem, kde se nakonec usadili.

Anton se posadil na lůžku, oči podivně zastřené, jako by se pořád díval do té ne zase tak dávné minulosti, na tváři zbrocené potem napjatý, vystrašený výraz. Marii Anně se sevřelo srdce bolestným soucitem. Objala manžela a chvilku ho kolébala v náručí jako malé dítě, jako jednu z jejich dcer, jako šestiletou Johanu či dvouletou Karolínu.

Od ní se jako od matky a manželky očekávalo, že se s nelehkým údělem, jaký jí připravilo soužití s Antonem, prostě nějak vyrovná. Nemohla si dovolit podobné okamžiky slabosti, i když také na ni často dotíraly nelehké vzpomínky.

Milovala Antona, a byla proto ochotná nést svůj osud bez stínu výčitky. A pak byly tu dcerky, Johana a Karolína, které nikdo neřekl jinak než Lotty, a na ty musela myslet především.

Rodičům si postěžovat nemohla, a nejen proto, že jí to nedovolila hrdost. Varovali ji přece. Tedy spíš matka ji varovala, otec si vážil dcery, která se rozhodla následovat muže, jenž byl v jeho očích hrdinou.

Anton před sebou měl slibnou kariéru. Ovšem pouze do chvíle, než jeho rodný Boppard obsadila napoleonská vojska. Anton nepatřil k těm, kdo se s podobnou situací smířili.

I Marii Annu od prvního okamžiku, kdy se poznali, přitahovalo jisté romantické kouzlo, které Antonovi dodávalo působení v odboji. Co na tom, že ona pocházela z urozeného rodu von Echt. Maria Anna Walpurga Crescentia Bachofen von Echt, tak vznešeně znělo její jméno.

Antonova odvaha však zastínila honosné tituly nápadníků, kteří se o ni ucházeli. Také ona spatřovala v Antonovi hrdinu.

„Všichni o tobě tvrdí, že jsi vyhlášená krasavice. A z dobrého rodu k tomu. Z nápadníků si můžeš vybírat. Proč se ti zalíbili právě nějaký Anton Reiss? Co na něm, prosím tě, vidíš?“ nepřestávala na ni matka dotírat.

„Miluji ho!“ Maria Anna matce téměř odsekla. „Jen po jeho boku můžu být šťastná. Cožpak je to tak těžké pochopit? Peníze nejsou všechno, matko!“

Její rozhodnutí provdat se za Antona nezměnilo ani to, že na něj nakonec vydali zatykač. Teď ho přece nezradím, říkala si, odhodlána následovat ho kamkoli.

„Nevím, co přinese budoucnost, má drahá Marie Anno,“ řekl jí tehdy Anton, když jí přinesl ty neblahé zprávy. „Jedno však vím s určitostí – rozdělit nás nemůže.“ Po těch slovech se jí pozorně zahleděl do tváře. „My dva patříme navždy k sobě,“ dodal, jako by o tom potřeboval ujistit rovněž sám sebe. „Vezmeš si mne? Staneš se mou manželkou?“ vyhrkl pak rychle, jako by se zalekl vlastní odvahy. O ruku Marie Anny měl přece jako prvního požádat jejího otce.

Bez zaváhání přikývla, i když jim oběma bylo jasné, že poslední slovo budou mít Mariini rodiče.

Otec sice Antona obdivoval, ale jiná věc byla svěřit mu osud vlastní dcery, když se ocitl v situaci tak nejisté. A matka, ta se proti tomu sňatku stavěla vůbec, protože Antonovi hrozilo přinejmenším věznění, a to mohl mluvit ještě o štěstí. Nikdy nezapomene na tu strašlivou hádku, kterou náhodou vyslechla v noci poté, co Anton oficiálně požádal rodiče o její ruku.

„Měls mu jasně říct, Franzi, že mu naši Marii nedáš!“ Matčin hlas, jindy vždy tak klidný, vystoupal do nebezpečné výšky.

„Ach Katy! Nedramatizuj to! Anton je dobrý člověk, čestný muž a příkladný hrdina. Můžeme považovat za čest, že se o naši dceru uchází,“ namítl dosud klidně otec. „A pak, nic se nejí tak horké. Kdo ví, jak dlouho může okupace trvat. Francouzi jednoho dne odtáhnou, však uvidíš, a tomu zatykači, co na Antona vydali, se potom všichni zasmějeme.“

Matka zmlkla. Franz má možná pravdu, pomyslela si. V kronice rodu se jednou bude hezky vyjímat, že se dcera provdala za hrdinu, který se nebál postavit nepříteli. Něco takového si za peníze koupit nelze.

Nebránila nadále svatbě a Maria Anna potom prožívala patrně jedno z nejšťastnějších životních období, jež měla být v budoucnu tak řídká.

Usmála se nyní při té dávné vzpomínce. Pohlédla na Antona. Strnulý, vyděšený výraz mu z tváře zmizel a v očích se mu zračila pouze únava.

„Zdál se mi úděsný sen, Marie,“ vypravil ze sebe ochraptěle. Pokaždé když se z podobné noční můry probral, si připadal trapně, jako by ho manželka nachytala při něčem nedovoleném. „Promiň!“ Ústa měl náhle tak vyprahlá, že mu ta krátká omluva splývala ze rtů jen s obtížemi.

„Přinesu ti hrnek mléka, to tě uklidní a pomůže ti zase usnout,“ nabídla mu osvědčený všelék Maria Anna.

Chvilku tu nabídku zvažoval, ale pak jen zavrtěl hlavou. Děsil se toho, že by mohl zase usnout. Děsil se toho, že by se mohl vrátit ten hrozný sen, který ho pronásledoval od útěku z Boppardu. „Nevzbudil jsem Johanku nebo Lotty?“ zeptal se starostlivě.

Jeho dvě dcerušky ho smiřovaly s tím, že žije v exilu a že se do svého rodiště asi už nikdy nevrátí.

„Ne,“ uklidnila ho Maria Anna. „Budu ti chvilku číst, chceš.“

Anton přikývl.

Maria Anna se natáhla a zapálila od dohořívající svíčky novou a potom vzala ze stolku vedle postele spisek, jehož chatrné stránky svědčily o velké čtenářské oblibě. Bylo to české vydání Historie doktora Jana Fausta. Znala ten příběh, jenže německy. Anton se však chtěl asimilovat, jako by toužil zapomenout na boppardskou minulost. A k té asimilaci patřila i čeština, třebaže se všude dalo domluvit německy.

Antonův postoj ji v tomto ohledu mrzel, chápala ho však. Mimo jiné i proto, že tady v Rožmitálu musel komunikovat v huti, kde působil jako huťmistr, s dělníky, a ti mluvili povětšinou česky.

To proto přinesl domů tyhle ošumělé knížky lidového čtení v češtině, to proto se Johanně dostávalo nejen německého, ale také českého vzdělání.

Maria Anna však věděla, že manžela vedle pragmatické nutnosti a touhy zapomenout na okupovanou zemi přivedlo k českému vlastenectví rovněž přátelství s místním regenschorim Jakubem Janem Rybou, který nyní doučoval Johanu.

Zalistovala v knížce a rozhodla se, že vypustí dlouhý úvod.

A pak se dala zvolna do nesnadného čtení.

Hluboké oddychování nasvědčovalo tomu, že Anton konečně usnul, a tentokrát podle všeho klidnějším spánkem. Maria Anna si pak pro sebe ještě chvilku četla, nebo se o to spíš pokoušela, protože ne každému slůvku rozuměla. Domyslela si nicméně děj, protože ten příběh znala.

Stará ohmataná knížečka jí nakonec vyklouzla z prstů. V příjemném polospánku se vrátily vzpomínky na to, co se odehrálo před čtrnácti léty, v roce 1801.

„Krásné! Opravdu krásné!“ jako by opět slyšela matčin hlas, když společně přihlížely, jak švadlena dokončuje poslední stehy na svatebních šatech.

Matka chtěla ještě něco dodat, ale vtom do pokoje vpadla neobřadně, bez zaklepání služebná.

„Přijel pan Reiss, paní! Něco se muselo stát, protože…“

Maria Anna nečekala, až se s ní služka podělí o svůj názor na Antonův nečekaný příchod.

Jistě se něco stalo, v tom s ní souhlasila, když zamířila rychlým krokem do salonu. Antona našla, jak stojí uprostřed místnosti. Dohasínající podvečerní světlo mu na unavené tváři zvýraznilo starostlivé vrásky.

„Marie!“ vypravil ze sebe ochraptěle a obrátil se k ní, jako by u ní hledal oporu.

Vmžiku byla u něj a sevřela mu ruce ve svých. Dlaně měl rozpálené jako v horečce. „Musím odjet! Vydali na mě nový zatykač, tentokrát ne pouze za odboj, ale přímo za osnování vzpoury proti Napoleonovi. To lze chápat jako velezradu. A za tu je jediný trest.“ Anton se odmlčel. „Řadu sousedů z Boppardu už zatkli.“

Celý svět jako by se jí v tu chvíli roztříštil na tisíc drobných střípku. Nezmohla se na jediné slovo. Zato matka, která se k nim přihnala, řeč neztratila. Dožadovala se vysvětlení. „Co to má znamenat, Antone?“

Anton se rychle vzpamatoval a vpravil se do své obvyklé zdvořilé role. Omluvil se za ten neohlášený vpád a vysvětlil jí příčinu svého spěchu.

„A co teď bude se svatbou?“ Matka si bojovně založila ruce v bok. Jako bych to neříkala! Jako bych netušila, že tenhle ženich Marii Anně jenom zkomplikuje život! Tohle si mohl přečíst z její tváře. „Má se konat za pár dní. Švadlena dokončuje poslední stehy na svatebních šatech…“ Katy von Echt jako by už v duchu viděla škodolibé potěšení na tvářích místních měštek poté, co se dozvěděly, že se svatba Marie Anny a Antona odkládá.

„Anton prý utekl ze země! Komu chtějí namluvit, že kvůli nějakému zatykači! Před svatbou vzal do zaječích! Ženit se nechtěl, to proto se vytratil. Kdo by věřil té báchorce o politickém pronásledování!“ Tohle jako by už nyní slyšela.

Maria Anna vrhla po matce odsuzující pohled. Jak se v téhle chvíli, kdy jde Antonovi o život, může zajímat o nějakou róbu! Jí byly najednou svatební šaty lhostejné. I sem do Koblenze, kde bylo poněkud klidněji i v době válečného konfliktu, se donesly zprávy o tom, co se děje v Boppardu.

„Vezmeme se teď,“ pronesl rázně Anton, jindy tak rozvážný a zdrženlivý. Promlouval spíš k Marii Anně než k budoucí tchyni. „My dva patříme k sobě. Navždy.“ Odmlčel se krátce a potom pokračoval: „Hned po svatbě musím odejít. Chci do Čech. Mám tam pár známých. Pomohou mi v začátcích. A ty pak přijedeš za mnou, Marie Anno.“ Zmlkl, jako by se zalekl opovážlivosti, že navrhuje Marii Anně, žijící dosud v bezpečí pohodlného domova, budoucnost tak nejistou.

„To chcete žít v exilu?“ zděsila se Mariina matka. „S manželkou? S rodinou? Nebylo by lepší, kdybyste se vydal do Čech sám a pak se, až se situace uklidní, vrátil a ta svatba…“

Anton ji nenechal domluvit a obrátil se ke snoubence.

„Souhlasíš, Marie Anno?“ zeptal se jí.

Přikývla bez jediného zaváhání.

Události, které následovaly, jí dodnes připomínají pestrobarevný kaleidoskop. Otec s těmi rychlými oddavkami souhlasil. Na rozdíl od matky si uvědomoval, že nebezpečí hrozí nejen Antonovi, ale také Marii Anně jako jeho snoubence.

„Bude skutečně nejlepší svatbu neodkládat. Prostě se vezmete. A Maria Anna později odjede za Antonem do Čech,“ uzavřel následnou krátkou rodinnou poradu. „Kdo ví, co se stane tady.“

„A co vy, tatínku? Co se pak stane tady s vámi?“ Maria Anna jako by poprvé pochopila nebezpečí, které z dané situace vyplývá pro ostatní. Co se stane s rodiči, co se stane se sourozenci, poukáže-li někdo na to, že jsou spřízněni s odsouzeným Antonem? Svatební šaty a výbava pozbyly za daných okolností zcela na významu.

Otec k ní přistoupil a pohladil ji po tváři. Něco takového naposledy udělal, když byla malé děvčátko, a i tehdy bývaly podobné projevy jeho otcovské něžnosti řídké. Neslušelo se to jaksi. Děti bylo nutno vychovávat v přísnosti. „O nás se nestrachuj, holčičko moje,“ vypravil ze sebe dojatě. Také on jako by si v tu chvíli poprvé uvědomil, co tento krok bude znamenat.

Možná se s ním již nikdy neuvidím, až odjedu za Antonem, napadlo ji. V podstatě však už vykročila po nové cestě a věděla, že vrátit se nemůže.

Oddali je pak nazítří v nedaleké kapli sv. Michaela pouze za přítomnosti rodiny a hrstky nejbližších přátel. Dodnes si nebyla jistá, zda matka tehdy neplakala hlavně proto, že tím sešlo ze svatebního obřadu ve staroslavné koblenecké bazilice sv. Kastora.

Anton odjel hned nato, ani svatební noc jim nebyla dopřána. O tom, jak dramatická byla ta cesta do Čech, se dozvěděla až mnohem později.

Díky vlivným stykům rodiny von Echt se podařilo nakonec získat pro Antona místo v hutích hraběte Salmy. Usadil se v Rožmitálu pod Třemšínem, kde se stal hutním mistrem. Bylo to dobré, zajištěné postavení s vyhlídkou na postup, a tak za ním mohla Maria Anna konečně přijet.

Všechno bylo trochu jiné, než si to představovala, ale v Rožmitálu se jí líbilo, i když to Koblenz zrovna nebyl.

Vzdělaný, sečtělý Anton i jeho půvabná manželka patřili záhy k rožmitálské lepší společnosti. Antonovo místo v salmovské huti a urozený původ Marie Anny jim otevřely cestu do předních rožmitálských rodin.

A když se jim pak narodilo první dítě, dcera Johana, zdálo se, že jim ke štěstí nic neschází.

Stýskalo se jí po rodičích a sourozencích, a proč to nepřiznat, stýskalo se jí také po společenském životě v Koblenzi.

V Rožmitálu se jí mohlo líbit, ale Koblenz to skutečně nebyl.

Před Antonem se o tom nicméně nezmiňovala. A manžel jí zase smlčel, že se nedokáže vyrovnat s tím, že utekl. Zbaběle uprchl z Boppardu. Nedokázal čelit nebezpečí, nedokázal se otevřeně postavit nepříteli. A tu pomyslnou zradu si dosud neodpustil a asi ani nikdy neodpustí.

Tma za oknem řídla a měnila se v předjitřní šírání. Ozval se první ptačí zpěv vítající nový den.

Anton teď už spal hlubokým, klidným spánkem. A také Marii Anně se začala klížit víčka únavou.

Jak dlouho vydržím tohle ponocování, které se opakuje se znepokojivou pravidelností? napadlo ji. Tu myšlenku však zachytila pouhým cípkem vědomí. Stačila ještě sfouknout svíčku, než konečně usnula.

Spisek o doktoru Faustovi, který nepřestala svírat, jí vyklouzl z prstů a skončil na podlaze.

Nové zadunění varhan, které se velebně neslo rožmitálským kostelem Povýšení sv. Kříže, ještě znásobila ozvěna rozléhající se pod klenbou starého chrámu. Anton Reiss, sedící v kostelní lavici, pokorně sklonil hlavu v posvátné úctě, kterou v něm pokaždé varhanní hudba vyvolala.

Zastavil se zde jako vždy, když se v kostele připravoval na nadcházející bohoslužby regenschori a učitel Jakub Jan Ryba, s nímž se Anton spřátelil krátce po příjezdu do Rožmitálu. To Ryba mu pomohl překonat těžké začátky, když se Anton ocitl sám, bez manželky, v novém, neznámém prostředí. Ryba byl starší a zkušenější a život rovněž neměl zrovna nejlehčí. Rány osudu nesl se stoickým klidem po vzoru svého oblíbeného filozofa Seneky. Ovšem v poslední době, kdy životních překážek nějak přibývalo, se mu to příliš nedařilo. Varhany náhle bolestně vypískly a po chvíli zmlkly docela. Pak se ozvalo kdesi na kůru hlasité prásknutí dveřmi.

Rozlehlo se kostelem jako výstřel.

„To je naprostý konec!“ pronesl zdrceně varhaník Ryba, když se vynořil zpod kůru a usedl do kostelní lavice vedle Reisse. „Varhany potřebují nutě opravu. Už se na ně prostě nedá hrát!“

Anton chápal Rybovo zoufalství – hra na varhany pro něj nepředstavovala pouze životní vášeň, ale také životní nezbytnost. Za mše a hru při svatbách či pohřbech dostával zaplaceno, a to představovalo vítaný příspěvek k jeho hubenému učitelskému platu, z něhož nyní živil již třináct dětí. U Rybových neměli nikdy nadbytek, ale dosud se jim dařilo díky Jakubově vedlejšímu příjmu jakžtakž přežít.

Osud jako by mu však nepřál – při nedávné bouřce uhodilo do fary sousedící s kostelem. Vypukl požár, který zachvátil i kostel a poškodil varhany. Pro Rybu, pro něhož znamenala hudba únik od každodenních starostí, to představovalo mimo jiné ztrátu životně důležitého příjmu. Marně žádal rožmitálského faráře Zachara, aby podpořil žádost o opravu varhan.

„Je to příliš nákladné,“ zněla pokaždé odpověď rožmitálského duchovního.

Anton Reiss nyní shledával nějaká vhodná slůvka, kterými by přítele utěšil, ale příliš se mu to nedařilo. „Jistě se nakonec podaří tu opravdu prosadit! Náš kostel přece nemůže zůstat bez varhan. Pokud se obrátíte na nějakou vyšší instanci, jejíž slovo má větší váhu než názor pana faráře Zachara, pak třeba…“

„Já vím,“ přikývl Ryba. „Už jsem sepsal pokornou supliku. Zítra se má na nějaké schůzi případ rožmitálských varhan projednat. Přizvali mě tam. Snad to nakonec dopadne dobře, i když… nedělám si velké iluze, že mě tam čeká přijetí plné pochopení.“

Ponořili se pak nakrátko do mlčení, které nakonec prolomil až Ryba. „I mně je jasné, že ta oprava není laciná záležitost. Ovšem Zacharův předchůdce si uvědomoval jejich důležitost, a proto přispěl na předchozí opravy ze svého. Udělal bych to sám, mít dost peněz. A očekával bych to na každý pád od faráře Zachara.“ Ryba si povzdychl. „Nemá mne zrovna v lásce, což je obapolné. To je podle mě jeden z důvodů, proč tak zatvrzele odmítá jakoukoli pomoc.“

„Měl by vám být vděčný, Jakube, za všechno, co pro jeho kostel a Rožmitál vůbec děláte,“ mínil Anton. „Bez vás by takový vynikající pěvecký sbor nedal nikdy dohromady.“

Byla to pravda. Sbor regenschoriho Ryby byl vyhlášený. A nejednoho ze zpěváků začal mimoto učit hře na varhany. Ovšem pravda byla také to, že farář Zachar nebyl jediný, koho si Ryba zrovna nenaklonil. Mnozí ho neměli rádi pro jeho pedantství.

Ryba k tomu chtěl něco podotknout, ale vtom se se zaskřípěním pootevřely těžké chrámové dveře a ztemnělou kostelní loď zalila sluneční záplava. Spolu s ní se dovnitř prosmýkl poryv vlahého vánku prosyceného opojnou vůní kvetoucích stromů.

Anton v tu chvíli pocítil příliv nečekaného štěstí. Všechno bude dobré, všechno dobře dopadne, jako by najednou věděl s určitostí. Teď už nás čekají jen samé krásné věci. Usadili jsme se v Rožmitálu a vede se nám dobře. Jednou se jistě vrátíme do Boppardu nebo do Koblenze. A pokud ne, tak se můžeme přestěhovat třeba do Prahy. Hrabě Hugo František Salm prý potřebuje obchodního zástupce a Mariin otec na to nešetřil ve svých dopisech narážkami. Třeba pomůže i tentokrát.

Příchozí se nerozhodně zastavila na prahu. Byla to Maria Anna. Zlatá záře lichotivě objala její štíhlou postavu.

„Věděla jsem, že tě najdu tady!“ pronesla po chvíli, když si oči přivykly na příšeří v chrámu. Nepřestala se o Antona strachovat, zejména po nocích, kdy ho pronásledovaly zlé sny. Často mu pak šla naproti, když se vracel z práce. Objevila ho obvykle v kostele Povýšení sv. Kříže, buď zabraného do hovoru s regenschorim Rybou, nebo zaposlouchaného do jeho hudby.

Maria Anna si regenschoriho vážila. Uvítala, že se ujal hudební výchovy jejich dcery Johany. Té se hudební průprava jednou bude hodit, zejména hra na klavír. To patří k neodmyslitelné výbavě každé dívky z dobré rodiny.

Při té myšlence se jí zmocnily výčitky svědomí – Rybova manželka Anna, předčasně zestárlá třinácti porody a věčnými obavami, že neuživí rodinu, má jistě jiné starosti.

Anton rychle vstal a vykročil jí v ústrety. „Zastavil jsem se u Jakuba,“ řekl omluvně. Nejraději by ji na přivítanou políbil, věděl však, že se to nesluší. Ne v chrámu a ne před Rybou.

Přesvědčení, že všechno bude dobré, v něm utvrdil pohled do manželčiny půvabné tváře, jíž ani přibývající léta neubrala na kráse. Pleť měla pořád hebkou a černé vlasy dosud bez jediné stříbrné nitky. Ani prožité útrapy jí nezhasily veselé jiskřičky v tmavých očích. Ano, všechno bude dobré a Maria Anna mi dá po dvou dcerách jistě brzy vytouženého syna.

Ryba následoval přítelova příkladu a také on vstal, aby pozdravil Marii Annu. Ani po těch létech, co se znali, se před ní nepřestal cítit zoufale neohrabaný. Proklel se v duchu za to jako pokaždé. Své žáky dovedl rázně srovnat, ale před Reissovou půvabnou manželkou si sám připadal jako jeden z nich.

„Nezlobte se, že jsem Antona zase zdržel, paní Marie,“ vypravil ze sebe zkroušeně.

Maria Anna na něj upřela pohled. Bledost Rybovy tváře zvýraznil ještě tmavý vous protkaný bezpočtem šedivých nitek. Oči, jindy živé a jiskrné, měl podivně vyhaslé. Napadlo ji, že v tom chrámovém příšeří vypadá jako přízrak.

„Ach já ho nepřišla odvést domů!“ zasmála se a zaklonila přitom trochu hlavu. Z vyčesaného účesu jí vyklouzla tmavá kadeř a stočila se jí na štíhlém hrdle jako svůdný hádek. „Vydala jsem se s dětmi na procházku a cestou nakoukla sem. Byl by hřích sedět v den tak krásný doma. Johanu a Lotty hlídá venku Františka.“

„Doufám, že jste s Františkou spokojeni,“ obrátil se Ryba k Reissovým. Jako služebnou a chůvu v jedné osobě ji jim doporučil právě on.

„Ano, je velmi spolehlivá a s dětmi to opravdu umí,“ odpověděla mu rychle Maria Anna. Ani tentokrát se neubránila pocitu provinění, když si vybavila, že se Rybova manželka stará o třináct dětí sama. „Už bych měla jít,“ dodala pak spěšně.

„Doprovodím Jakuba jen k Voltuši, doma budu hned,“ slíbil jí Anton.

Voltuš, pár chalup pod malebným svahem, se nacházela na cestě k Rybovu domovu. Oba přátelé spolu často sedávali na voltušském kopci a filozofovali o životě.

„Zítra se má rozhodnout o osudu rožmitálských varhan,“ vysvětloval dál Anton. „Tak to musíme probrat.“ Zítra se rozhodne o osudu regenschoriho Ryby, tohle ta slova znamenala – a Maria Anna to pochopila.

„Jistě,“ přikývla.

„Nezdržím ho dlouho, paní Marie!“ sliboval Ryba. „A vaší Johance prosím vyřiďte, aby nezapomněla na hodinu zpěvu a klavíru. Je to výjimečně nadaná dívka.“

„Spolehněte se,“ ujistila ho Maria Anna potěšená tou chválou. „Však se Johana už nemůže dočkat.“ Byla to pravda, Johaně Rybovo pedantství nevadilo, protože měla ráda hudbu. Rozloučila se pak a zmizela stejně rychle, jako se zde objevila. Antona napadlo, zda se mu to všechno pouze nezdálo, zejména když pod chrámovou klenbou dozněla ozvěna jejích kroků.

„Půjdeme?“ zeptal se po chvíli Ryba. Anton jen mlčky přikývl.

Úvozová cesta k Voltuši, prašná a zbrázděná bezpočtem kolejí, které tu zanechaly žebřiňáky, je dovedla ke kopci, na jehož vrcholu často sedávali.

„Zítra touhle dobou už budu znát ortel,“ zasmál se nevesele Ryba.

„Sejdeme se tu jako obvykle? Musíte mi, Jakube, vypovědět co a jak,“ navrhl Anton. „Rád bych nějak pomohl, ale…“ Utěšlivá slůvka, to bylo asi jediné, co mohl Jakubovi nabídnout.

„Já vím, příteli,“ usmál se posmutněle Ryba. „Jako stoik ale naštěstí beru věci… jinak.“

„Jako Seneca?“ usmál se Anton. Seneca patřil k Rybovým vzorům.

„Ano, jako Seneca. Ukázal mi východisko z téhle neúnosné situace. Sebevraždu neodsuzoval a sám si ji zvolil jako řešení.“

„Takhle byste neměl mluvit, Jakube! Nesmíme přece vztáhnout ruku na život, který nám byl dán!“ namítl vážně Anton. Jakubova slova ho vyděsila. „A mimoto, měl byste myslet na paní Annu a na děti. A také na to, že mi pořád dlužíte vyprávění o svých nových kompozicích.“

„Jistě, jistě!“ odbyl Ryba přítele. Právě Reiss by měl pochopit, jaké to je, když člověk nemůže dál. Zítřejší rozhodnutí není to jediné, co ho vedlo k podobným temným myšlenkám na sebevraždu. Uvědomoval si, že bude do konce života odkázán k živoření a k únavnému stereotypu v rožmitálské škole a k soukromým hodinám, jen aby uživil rodinu. A k tomu ještě k věčným sporům s nadřízenými a s farářem. Na komponování mu pro tohle všechno zbude sotva čas. Vždyť Českou mši vánoční složil už před léty. Od té doby jen narychlo skládá hudbu pro bohoslužby a různé místní události. K novému dílu potřebuje klid a soustředění a toho se mu za daných okolností nedostane. „Tak zítra tady, pod voltuškým kopcem,“ dodal ještě a pak se rychle otočil a vydal se spěšným krokem k domovu, jako by před něčím utíkal.

Hodiny na kostelní věži odbily poledne, ale Anton Reiss se tentokrát po krátkém zaváhání nevydal domů na oběd jako obvykle. Jakub už možná touhle dobou bude znát usnesení komise projednávající opravu rožmitálských varhan. A i kdyby ne, Anton se za ním i tak rozhodl vypravit. Nedokázal se zbavit zlé předtuchy. Přítelova slova o Senekovi a sebevraždě mu nedala spát.

Seneca byl přece dohnán k sebevraždě a podřezal si žíly. Také Jakub je uštvaný bojem s nadřízenými. Antona po jejich poslední rozmluvě u Voltuše napadlo, zda nemá v úmyslu provést něco podobného. Při vzpomínce na Jakubova včerejší slova přidal do kroku.

Možná si jen něco namlouvám, snažil uklidnit sám sebe, i když mu podvědomí říkalo něco jiného. Jakub je přece zodpovědný muž, milující manžel a dobrý otec, jistě by se k podobnému zoufalému činu neuchýlil. Vždyť kdo by se pak postaral o jeho manželku Annu a o děti?

A v neposlední řadě tu byla jeho hudba, pro tu žil. Hudba s českými texty, které měly sdělit posluchačům vše v jazyce, jemuž by rozuměli. V tom spatřoval Ryba své poslání. „Jaký smysl by mělo oslovit posluchače v jazyce, kterému nerozumějí? V latině či němčině? To přece neprospěje nikomu – skladateli, ani posluchačům.“

Anton se nad těmi slovy nejednou zamýšlel. Zvolna, krůček po krůčku, dospěl k závěru, že musí stejnou ideu podporovat i ve vlastní rodině. Vždyť jaký význam by mělo mluvit v českém prostředí i nadále německy, i když to byl jazyk úřadů a lepší společnosti?

Sám se už česky domluvil a Maria Anna následovala jeho příkladu.

Polední slunce, zpočátku příjemně hřejivé, se mu nyní nemilosrdně opíralo do zad. Před stoupáním k Voltuši se zastavil a otřel si zpocené čelo bílým šátkem. Vtom zahlédl, že na úpatí vrchu někdo sedí. Přidal do kroku a ve chvíli v té zhroucené postavě poznal Jakuba Rybu.

„Jakube!“ zavolal na něj. „Tak jak to dopadlo? Víte už…“ Další slova mu zamrzla na jazyku při pohledu, který se mu nyní naskýtal. Jakub Ryba seděl, nebo spíš napůl ležel zhroucený ke straně. Z otevřené rány na krku mu tryskala krev. Břitvu, kterou si podřízl hrdlo, dosud třímal pevně v prstech, jako by se bál, že mu ji někdo vezme.

„Pro Boha živého, Jakube!“ vykřikl Anton a dvěma dlouhými kroky byl u přítele. Tím bílým šátkem se snažil zastavit krvácení. Bylo mu jasné, že je ten pokus předem odsouzený k nezdaru.

„Tu žádost zamítli, Antone,“ zachroptěl z posledních sil Ryba. „A to je opravdu konec. Nedokážu už bojovat dál, nedokážu vzdorovat nepřízni osudu.“

Krev nyní zbarvila šátek doruda a purpurové pramínky začaly Antonovi protékat mezi prsty. „Vydržte, Jakube! Doběhnu pro pomoc,“ vypravil ze sebe zdrcený Anton. Věděl, že každá pomoc přijde pozdě.

Jakub jen zavrtěl hlavou. „Nehte mě spát, Antone. Jen na chvilku mě nechte spát.“ Hlas měl tak slabý, že se podobal ochraptělému šepotu. „Sbohem, Antone.“

Anton vyrazil k Voltuši pro pomoc. Hnal se jako zběsilý tou prašnou polní cestou, po níž spolu s Jakubem ještě včera celkem bezstarostně kráčeli.

Když se pak k voltušskému kopci vrátil se skupinkou vesničanů a s narychlo sehnaným doktorem, nezastihli už rožmitálského regenschoriho Jakuba Jana Rybu mezi živými.

Anton Reiss stál na svahu nad Novým rybníkem. Tady, na odlehlém místě za Rožmitálem, kterému se každý raději vyhnul, se nacházel starý morový hřbitov, kam pohřbívali nejen oběti epidemie, ale také sebevrahy. Jen tady směl být k věčnému odpočinku uložen do hrobu Jakub Jan Ryba, regenschori a kantor, skladatel a vlastenec.

Anton se zahleděl k zataženému nebi. Napadlo ho, že by stačilo vztáhnout ruku, aby se dotkl těch temných, olověných mraků, které se po ní honily. Tak nízko se zdály být. Slunné dny vystřídalo chladné počasí s vydatnými dešti, jako by 8. duben, kdy si regenschori Ryba vzal život, zahájil nové roční období. Prudký poryv ledového větru se zmocnil jeho pláště, jako by mu ho chtěl servat z ramen.

„Prosil jsem velebného pána Zachara, aby učinil výjimku a pochoval otce v posvěcené půdě,“ ozval se Rybův syn Josef Arnošt, jediný, kdo tu s Antonem přihlížel tomu smutnému obřadu, který se odehrál v krátkosti až neuctivé. „Odmítl to. Sebevrah prý nesmí spočinout v posvěcené půdě. Po tom všem, co otec pro kostel Povýšení sv. Kříže udělal!“ Josef Arnošt se na chvilku odmlčel a pak vzpurně pokračoval:

„Nevzdám se ale. Budu se dál bít o to, aby se otci dostalo úctyhodného místa na rožmitálském hřbitově.“

„Zdržíte se nějakou dobu v Rožmitálu, Arnošte, nebo se musíte zase vrátit do Prahy?“ zeptal se ho Anton, který na chvilku zaváhal, zda mladíkovi přece jen netykat, když ho zná od dětských let. Usoudil pak, že se to nehodí. Josef Arnošt, který si říkal pouze Arnošt, už nebyl malý chlapec, ale vážný student medicíny. Na studiích v Praze se podporoval sám tím, že vypomáhal v nemocnici. Anton si ho proto nesmírně vážil. Práce v nemocnici, i když pro studenta medicíny jistě zajímavá, musela představovat při studiu nesmírnou zátěž.

„Zůstanu jen krátce, kvůli matce, pak se musím vrátit,“ odpověděl Arnošt.

Na Rybovu rakev teď dopadly první hroudy hlíny ztěžklé deštěm. Hrobník spěchal, aby měl tuhle nemilou povinnost co nejrychleji za sebou. Uctivě si sice v náznaku pozdravu posunul odřenou čapku do týla, když mu Anton Reiss vtiskl do ruky překvapivě tučný obnos, ale pak oběma smutečním hostům honem ukázal záda.

Anton přistoupil k hrobu svého přítele a položil na něj kytičku prvních jarních květů. „To je od Marie Anny, Jakube,“ řekl tiše.

Arnošt se spěšně odvrátil. Nechtěl, aby Anton zahlédl jeho slzy. „Půjdeme?“ zeptal se až za chvíli, poté co nabyl opět rovnováhu.

A Anton, jako by slyšel promlouvat Arnoštova otce Jakuba, na to pouze mlčky přikývl.

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ Útěk do Čech