Marine Barnérias

Seper Hero

Copyright © Flammarion, 2017

Illustrations:

© Marine Barnérias, collection personelle

© Nata Kuprova / Shutterstock

© Pascal Rateau / Shutterstock

© Picsfive / Shutterstock

© grop / Shutterstock © Melok / Shutterstock

© Daiquiri / Shutterstock

© babayuka / Shutterstock

Translation © 2019 by Hana Jovanovičová

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4065-6

Bojovná, euforická, nepředvídatelná a taky pěkná bordelářka, s hlavou v oblacích a zároveň tak trochu bláznivka?… Tak to je přesně naše Marine. Metr šedesát maximálně a ten její nakažlivý smích… Únavu nezná. V sedm ráno jogging, škola, víkend v Bretani, studentské spolky, sklenička s přáteli a nekonečné mejdany… Zkrátka s jejím životem rychlostí blesku a třiceti nápady za vteřinu není vždycky tak úplně snadné udržet tempo. Když přestala být něžným děvčátkem, začala pendlovat mezi Garches, Compiègne, Lille, Marseille a Paříží. Těch měst je tolik, kolik je nově uzavřených přátelství, a není vždycky snadné se s ní sejít. Marine, to je člověk, který i v tom nejzastrčenějším zapadákově potká známého. Na druhé straně ovšem platí, že ji najdeš úplně všude, kamkoli se vrtneš. Její zásada „Jdi do toho po hlavě!“ tenhle fenomén dokonale vysvětluje. S tou svou neutuchající energií necouvne před žádnou výzvou a třeba si vyrazí sama na druhý konec světa i na několik měsíců. Je pořád tady, aby nás rozesmála, a nikdy nepropásne příležitost udělat nějakou pitominu (ne nadarmo jí taky říkáme Packal Gaston). Ale pozor, za touto přírodní silou se skrývá také citlivá a jemná dívka, která umí rozdávat svůj čas přátelům i rodině. Marine, to je vlak, který nesmíš zmeškat, třaskavá směsice plná překvapení. Bude tady vždycky, aby vás postrčila a pomohla vám dostat se co možná nejdál.

P. S. Pro ni není nic nemožné. V poslední době jsme se nějakým kouzlem dozvěděli, že pěstuje růže…

JS & RF & ML

Tvoji přátelé na celý život

Předmluva

Marine je z jednou těch slunečních bytostí, na které se nezapomíná. Když vám mladá dívka s okouzlujícím úsměvem oznámí, že jí nemoc dala smysl života, nutně to ve vás začne hlodat. Onemocněla roztroušenou sklerózou a odjela sama s batohem na zádech na sedm měsíců na Nový Zéland, do Barmy a Mongolska. Vzbudí v nás dojem hrdinky, ale chce nám říct úplný opak. „Pokud jsem to mohla udělat já, můžete i vy.“ A aby nás přesvědčila, že je jedna z nás, povypráví nám o svém předcházejícím a tak snadném životě, o hodně krutém oznámení diagnózy, o nevyhnutelném odmítání nemoci a o stavech své duše, která se zmítá mezi sny a strachy, jež známe všichni. Postavila se jim a vypráví nám o nich se zlehčujícím humorem i neuvěřitelnou autenticitou.

Marine je upřímná, a tak ji věříme. Popisuje samu sebe jako přecitlivělého strašpytla, který se rozhodl skočit do prázdna. Spolu s ní prožijeme překvapení, jak ohromující je solidarita blízkých i neznámých lidí z internetu, kteří jí to neuvěřitelné dobrodružství umožnili. Budeme s ní, až bude na druhém konci světa zažívat neočekávaná a posilující setkání s jinými zástupci druhu Homo sapiens, budeme spolu s ní objevovat uklidňující a zároveň úžasné působení přírody. Ale především půjde o její vnitřní cestu, o rozhovor tváří v tvář sobě samé plný pokory a vděčnosti ke svému tělu, svému naturelu i své duši.

Každý z nás o tom někdy snil, ale ona to udělala. Opustit svou zónu pohodlí znamená čelit pořádně silným citovým bouřím.

Během cesty zažila i smích i pláč, ale to, co tato dívka s námi především tolik touží sdílet, je úžasná víra v život. I kdybychom jen maličko změnili svůj postoj, všechny naše dobré i špatné zkušenosti stojí za to, abychom je zažili. A ona má tady a teď v rukou právo i potřebnou moudrost, aby nám to sdělila.

Nechme se inspirovat touto spontánní, upřímnou a tvořivou dívkou. Chce nám pomoct. Protože je to možná na této zemi jejím posláním: vyprávět nám svůj příběh a skrze něj nás přimět, abychom si položili otázky zásadního významu: co milujeme, v čem je naše síla a kde jsou naše slabosti. Nebo jednoduše, nakolik jsme lidé.

„Nemějme strach,“ říká nám. Tvou zprávu jsme dostali, Marine. Právě kvůli tomu i všemu ostatnímu děkuji, že žiju.

Frédéric Lopez

První řádky jsou vždycky nejtěžší. Přemýšlím, hledám správná slova. Nejsem si příliš jistá, kde ani jak vlastně začít.

Kdyby mi před rokem někdo řekl, že budu dnes psát tyhle neobratné řádky, válela bych se smíchy! Ale je to tu, ten vetřelec mě popostrčil. A teď tu sedím nad prázdným listem papíru a všechno je úplně jinak. Co mám říct, co mám udělat, jak začít vyprávět a oživit všechny ty nevídané emoce, které mi pomohly jít, vítězit, plakat a smířit se se všemi těmi slzami, padnout a znovu vstát, jít vpřed krok za krokem a uchovat si touhu po životě, abych měla sílu umlčet onoho vetřelce, který změnil můj život?

Všechno začalo 3. dubna 2015

Bydlela jsem ve společném pronajatém bytě. Pojmenovali jsme ho KOUZELNÝ DŮM. Proč zrovna takhle? Protože to místo opravdu není úplně obyčejné. Přímo v centru města se o něj dělí pět osob, z nichž jedna vzhledem k nedostatku místa spí doslova s hlavou pod záchodovou mísou, protože to je jediný zbylý prostor, jenž musel posloužit jako pokoj. Parkety v obýváku se během našich setmělých večerů často zachvívají… Určitě jste pochopili, že to je místo plné života, sdílení, úsměvů. Vstupní heslo zní: Nic není nemožné!

Je to taky byt, který slouží jako stálý hlavní štáb všech možných organizací, které bojují za všechno možné. Já jsem se zapojila do práce ve sportovní sekci. Je nás dvanáct, všichni jsme studenti na stejné obchodní škole a naše nápady jsou často velice vznešené! Lidi mě znají spíš jako členku toho spolku než jako vášnivou studentku… Tahle škola zahrnuje do svého programu gigantický počet asociací. Každý tam může najít oblast, která ho zaujme, začlenit se a zazářit. Já jsem si vybrala sport. Vzhledem k tomu, že ve Francii je to největší sportovní asociace, podobá se spíš opravdovému podniku s řadou velkých projektů, vysokých rozpočtů, plánovaných cílů a vedoucích pozic. Je to zkrátka jak amatérské, tak i profesionální těleso. Pokud jde o mě, vzala jsem si na starost oblast kolektivních sportů, přesněji řízení trenérů. Je to tak vzrušující pracovat v blízkosti sportovců, ale především vidět je vyhrávat, prohrávat, znovu se vzchopit a povzbuzovat svůj tým. Zkrátka a dobře cítit sílu sportu. Přišla jsem na to, že mě nejvíce naplňuje motivace a vytváření projektů a především jejich uvádění v život…

3. duben nebyl zas až tak úplně stejný jako jiné dny. Jako každý rok, tak i letos tenhle den zanechal stopy… Připravovali jsme se na slavný závod, kterého se účastní pět ekonomických škol, a já jsem z toho byla vzrušením bez sebe! Už šest měsíců každá z těch pěti institucí připravovala své zbraně k boji v soutěži, jejímž cílem je posílit sportem společné vize a hodnoty!

Vlastně se ještě musím představit: tady mi říkají Mrně nebo taky Prcek. To by vás mohlo dovést k představě, že já a mých sto šedesát centimetrů často překračujeme své meze… Jenže já jsem se díky svému hlasu trhovkyně s rybami a taky díky neobvyklým nápadům stala „kápem“. Prostě tím, kdo dokáže vyhecovat svou bandu a dát lidem pocit větší síly, aby se semkli a urvali kýženou trofej! Je to fakt velká zodpovědnost, a tak jsem byla letos jediná dívka z naší školy na takovém postu. Moje vyjadřovací problémy občas způsobují, že má slova do sebe navzájem narážejí a vyvolávají komické protimluvy. A to mi právě vyneslo titul Packal Gaston. To je další přezdívka, za kterou může můj nepříliš pořádkumilovný mozek. Ve snaze věci co nejvíc a co nejbezbolestněji postrčit dopředu často přemýšlím, až když už jsem se vyjádřila. Provází mě pochybná pověst požitkářky vždy připravené uskutečnit další ztřeštěný plán…! Válet a opékat se někde na pláži není zrovna mé oblíbené hobby.

Toho 3. dubna 2015 se všichni sešli, aby se nechali unášet vypjatými emocemi, které patří pouze k tomuto druhu událostí. Více než tisíc pět set studentů se sjelo z celé Francie. Nalíčení, natření divokými barvami od hlavy k patě, zpívali a hulákali na celé kolo slogany ke slávě své stáje. Na dva tisíce dětí starších 20 let… Každý měl za úkol hájit své barvy. My z Marseille jako organizátoři závodu jsme měli modrou a bílou. Ti z Nancy si vybrali oranžovou a černou, Bordeaux červenou, rouenští se rozhodli pro zelenou a bílou, zatímco zbojníci z Reims fandili fialové. Všechny tyhle barvy shromážděné ve stejně radostném jako svátečním duchu dokreslovaly pravou karnevalovou atmosféru. Alegorické vozy a úžasně promyšlené konstrukce reprezentující každou školu vyvolávaly výkřiky, nadšení, smích a úsměvy!

Na ráno 3. dubna 2015 bylo zbytečné nastavovat budíka. V šest jsem už byla dávno na nohou; během pěti minut jsem byla oblečená, natřená na modro-bílo a připravená vyrazit. Už při prvních krocích ke sportovnímu centru se mé srdce splašeně rozběhlo, aby užuž bylo uprostřed celého toho kreativního šílenství všech přátel! Cítila jsem za sebou celý svůj hrdý a vzrušený tým. Byla jsem připravená do tohohle posledního závodu dát všechno! Abych pravdu řekla, byl to tak povzbuzující pocit, že bych nemohla jinak. Vybičovat se do maxima, aby člověk nemusel litovat, to je tak trochu životní filozofie, kterou se už několik let snažím vyznávat. A tak jsem se dala do běhu, dychtivější než kdykoli předtím povzbudit co nejhlasitěji a s co největší vervou barvy naší školy. Tak trochu praštěné, ale přesto fantastické!

Tu sobotu byl stres téměř hmatatelný, i když to vlastně byl studentský karneval. Na druhou stranu mě stejně hnala nepopsatelná touha zmocnit se té zatracené trofeje!

Po dni rozpáleném na 360 stupňů, kdy jsem málem spolkla svůj megafon, kupodivu následovalo zúžení mého akčního radia. Měla jsem pořád stejný cíl, ale několik soutěžících mi zaklonilo výhled… Musela jsem tedy otočit hlavu zleva doprava, abych objevila lidi z mého týmu zaparkované po stranách. To bylo teda divné! Měla jsem pocit, že jsem si zapomněla nasadit brýle, které jsem stejně nikdy nenosila… Tohle neočekávané zúžení mého zorného pole mi ovšem nebránilo v tom, abych dál povzbuzovala svůj tým. Protože jsem viděla rozmazaně, začala jsem si přehrávat možné hypotézy, jako třeba: „Určitě mám alergii na barvy, které jsem si naplácala na obličej…“ Stačilo to, abych se uklidnila. O několik hodin později stín zvědavosti začal prověřovat mou levou mozkovou hemisféru. Požádala jsem pár kamarádek, aby se mi pořádně podívaly do očí, jestli tam nezaznamenají nějaký neidentifikovaný předmět, který se mi tam nějak dostal. „Čisto!“ řekly mi. Zasmály jsme se všechny tři a vyrazily zase do první linie. Napadlo mě, že jsem pořádně nešikovná, určitě se mi barva dostala do oka!

Třetí den skončil ve všeobecné radosti a euforii. Získali jsme trofej, ale já jsem z ní viděla jen půlku! Zrak se mi začal opravdu vážně zhoršovat. V autobuse, kterým jsem se vracela domů, mě přepadly starosti. Neustále jsem prověřovala svůj zrak. Zakryla si jedno oko a pak druhé, abych viděla, co zmizelo. Ničemu jsem nerozuměla. Rozhodla jsem se ničemu nerozumět… Doma jsem smyla všechnu tu barvu, odlíčila se a šla na večírek pořádně oslavit vítězství. Fakticky nadupaný večer! Když jsem si pak v noci nebo spíš za kuropění šla lehnout, už jsem nevěděla, zda je původcem zhoršení mého zraku ta barva, alkohol anebo já sama.

Příštího dne ráno: panika v KOUZELNÉM DOMĚ!

Zhoršilo se to, internet definitivně zmizel. Jak už to tak bývá, zavolala jsem mámě a požádala ji o radu. Je opatrná a je realistka. Řekla mi: „Marine, s tím si nehraj.“ Měla dojem, že to neberu dost vážně, a důrazně mi doporučovala, abych co nejdřív vyhledala lékaře. V hloubi duše jsem už toho měla plné zuby, ale uvědomila jsem si, že moje oči stávkují už celé čtyři dny. Zbyl mi ještě jen tak úzký proužek vidění, abych vyťukala telefonní číslo nejbližšího očaře.

Přes to všechno jsem nepropadla panice. Byla jsem přesvědčená, že oftalmolog všechno spraví několika kapkami a třemi odpovídajícími pohyby. Odcházela jsem k němu s lehkostí a důvěrou, i když jsem si na chodníku dávala pozor, čistě abych nevrazila do platanu nebo autobusu v případě, že by se nevešly do mého zorného pole.

Dorazila jsem do oční ambulance na Avenue Prado. Recepční jsem vysvětlila, co se mi přihodilo, a ona mě přijala jako urgentní případ. Za méně než deset vteřin mi očařka vyrazila dech.

„Tohle není můj obor…“ řekla mi. A pak pokračovala: „Slečno, nemohu pro vás nic udělat. Okamžitě běžte na pohotovost…“„Prosím? Nerozumím. Proč, paní doktorko?“ „Poslyšte, s tímhle vám opravdu nepomůžu,“ trvala na svém. „Jděte na pohotovost. To, co se vám stalo, je vážná věc. Přeji vám hezký den!“ Za tuhle rychlou intervenci si nic nevzala. Bylo to poprvé, kdy bych radši zaplatila a dozvěděla se trochu víc. Prásk! … Já, která jsem sem přišla kvůli alergii, jsem si nechala na pohotovosti udělat nevímjaká vyšetření. Co se to se mnou děje…? Uklidňovala jsem se, jak jen to bylo možné. To bude v pohodě… Jediné, čeho jsem v té chvíli litovala, bylo, že jsem zmeškala odpolední skleničku s přáteli.

Když jsem strkala do dveří pohotovostní služby, absolutně jsem si nedokázala představit, že tam zůstanu dva týdny připoutaná k posteli a k přístrojům, které měly určit mou diagnózu. Řada rentgenových snímků a magnetických rezonancí měla odhalit, odkud se bere ta oční paralýza. Byla jsem tam, ničemu jsem nerozuměla a nebyl tam nikdo, kdo by mi cokoli vysvětlil… Poprvé jsem se ocitla v černé díře v pravém smyslu toho slova… Přestala jsem vidět úplně a nechápala jsem. Pekelná černá díra…

Ocitnout se v neznámém prostředí se selhávajícím tělem, to vás fakt příšerným způsobem vyvede z rovnováhy; jako když jste v tunelu, odkud není v dohledu žádný východ, zatímco všude kolem jsou černé myšlenky. Nic nechápete a nikdo nemá čas sednout si na okraj vaší postele, aby vás uklidnil. Právě v takových okamžicích si uvědomíte, že bez svého těla nejste nic. I ta nejmenší částečka – i ta poslední buňka – má svůj úkol. Dovoluje nám se rozvíjet, jít dopředu, dotýkat se věcí, cítit, reagovat, porozumět, poslouchat, vidět, a taky analyzovat. Je to naše vozidlo. Naše tělo oplývá nekonečnou krásou, již nelze popsat, jak pro tajemství, která skrývá, tak i pro svou dokonalost. Jak dosáhnout schopnosti mu porozumět? Počkat, až samo dá signál, kde došlo k poruše, a doufat v opravu? Pochopila jsem to až na nemocničním lůžku. Proč jsem čekala? A proč jsem se tam dostala? Proč jsem svému tělo nenaslouchala už dřív? Nevěděla jsem. Nic mě nenapadalo!!!

„Pusťte mě z týhle postele, prosím vás! Řekněte mi, co to se mnou je!“ Nic. Nikdo mi nic neřekl. Byly tu jen infuze silných kortikoidů, které mi jasně dávaly najevo, že jsou fakt tady a že mě úplně oddělají. Zbavily mě kontroly nad vlastní bytostí. Říkala jsem hlouposti. Ocitla jsem se na jiné planetě. Bylo to strašně těžké, protože nejprve prožíváte okamžiky obrovského štěstí, jako by vás nadrogovali, a pak najednou přijde strašný propad. Ty infuze byly nesnesitelné. Stanete se svou vlastní injekcí… A potom se objevily vedlejší účinky. Pokud jde o mě, byla to spíš legrace. Já jsem totiž pletla slova ještě víc než normálně. Tak pro vaši představu jeden drobný postřeh z mých blouznění: „Tak už jděte, trochu se prospím v mikrovlnce“ nebo „Toalety jsou v kuchyni?“ Mé okolí se decentně bavilo, ale já nechápala. Další dávka kortizonu byla příšerná, ztratila jsem kontrolu nad svými pocity. Všechno mi najednou uteklo, anebo naopak zcela zahltilo mé nitro. A já se jenom usmívala. Nevěděla jsem přesně, co mi to vlastně vpravují do krve. Zrak se mi nevracel. Všechno bylo pořád víc nebo míň rozmazané: vysvětlení stejně jako situace. Srdce jsem měla jako v ohni, opravdu mě strašně pálilo, hořelo, cítila jsem to. Permanentní strach z možnosti, že už nikdy neuvidím, mě drtil. Budu mít ještě někdy příležitost nechat se okouzlit nádhernou krajinou, pohledem na překrásná místa a barvy stejně jako dřív? Zaplavovalo mě množství otázek.

Konečně rozsudek!

Čtrnáct dní v nemocnici a pořád nikde na obzoru žádný neurolog, který by mi vysvětlil, o co vlastně jde. Šilhala jsem po klice dveří, jejichž práh překračovali jen moji blízcí a sestřičky. Konečně jednoho rána do mého pokoje zavítal tak dlouho očekávaný mesiáš. Neuroložka se posadila na židli. Brýle na špičce nosu a ruce plné papírů. Skoro jako by si chtěla ověřit, že je ve správném pokoji, aby zde přednesla tu správnou diagnózu. Oznámila mi, že jsem onemocněla roztroušenou sklerózou. Neřekla jsem na to nic… Opakovala jsem si v duchu ta dvě slova: roztroušená-skleróza. Co to je ta skleróza? A jak roztroušená, kde roztroušená? Dělala jsem dál publikum a ona pokračovala: „Nedělejte si starosti. Na tuto nemoc existuje řada léčebných postupů.“ Podala mi brožurku a poradila mi, abych si na internetu vyhledala doplňující informace! Vstala, měla dokončit ještě nějakou práci. Ok, přijato, kapitáne! Touché, zásah a krev teče, vybrala jste to správné místo, doktorko! Bílá blůza odešla z mého pokoje, aby pokračovala v distribuci dobrých zpráv. Hrůza! Nedaří se mi najít ta správná slova, abych vám popsala potlesk, kterým jsem odměnila toto ledově chladné oznámení bez jakékoli informace z její strany a bez jakéhokoli náznaku pomoci, jenž by mne uklidnil. Zůstaly jsme samy s matkou, která během celého toho vyhlášení rozsudku zaujímala pevný a zároveň láskyplný postoj. To ona zmírňovala komentáře lékařů. Měla jsem opravdu štěstí, že tam byla se mnou. Je jediná věc, kterou nesmíte udělat, když vám oznámí, že jste nemocní: jít na internet… Protože já jsem to udělala. Najdete tam obrovský zástup negativně naladěných lidí, kteří vám bohužel vykládají to nejhorší… Je to vlastně přirozené, protože ti, kterým se daří dobře, neztrácejí čas psaním. Tvrdě jsem narazila. V jednadvaceti je těžké to přijmout.

Mým prvním průvodcem se stalo ticho. Po vyslechnutí diagnózy, která znamená postupnou degeneraci celého těla po celý zbytek života, nebylo možné říct ani slovo. Byl to jen zlý sen? Kdy se z něj probudím? Prosím, probuďte mě! Řvu s hlavou zabořenou do polštáře. Dívala jsem se na svou matku, která dělala všechno, co mohla, aby mě uklidnila. Celá se roztřásla. Zeptala jsem se jí:

„Bude můj přítel chtít postiženou?“ A ona si sedla ke mně na postel a řekla: „Marine, jestli tě má rád, zůstane s tebou.“ Zazvonil telefon. Max. Čekal na zprávu, jak to dopadlo. Nemohla jsem se telefonu ani dotknout, nemohla jsem ze sebe vypravit ani slovo. Pláč ze mě udělal třesoucí se klubko nervů. Prosila jsem maminku, ať mu to řekne sama… Vzala telefon a vyšla diskrétně z pokoje. Další šok! Tím to neskončilo, všichni volali, všichni ode mě očekávali zprávu. Chtěla jsem utéct a někam zalézt! Moje infuze se sta ly mým vězením. Slyšela jsem mámu i přes zdi pokoje mluvit na chodbě. Byla klidná a silná. Všem mým přátelům postupně sdělila rozsudek. Pokoušela jsem se si představit, jak reagují… Probouzela jsem v sobě ty obrazy, jako bych pila jed. Moje matka přes stěnu téhle nehostinné kobky určitě také cítí mé slzy a mou bolest. Moji přátelé z Marseille, kteří se tu zprávu dozvěděli, přijdou, zazpívají mi a udělají všechno možné, každý svým způsobem, aby mi zvedli náladu. Bylo to fakt kruté stát se z kápa pacientem upoutaným na tu pitomou nemocniční postel…

Neměla jsem nejmenší představu, co to je za nemoc. Vzpomněla jsem si jenom na jeden rozhovor, který můj otec vedl v jednom ze svých filmů se ženou, která onemocněla roztroušenou sklerózou. Byla slepá, na vozíku, necítila nic. Když jsem si uvědomila, že mám stejnou chorobu jako ona, opravdu jsem nevěděla, jak se mám uklidnit. Najednou, ani nevím proč, jsem si ale představila písečnou pláž a sebe, jak po ní běžím a běžím… jako bych neměla už nikdy jít jen krokem. A pak už jsem si přála jen jedinou věc: odpojit všechny ty infuze a dát se do běhu po té pláži a už nikdy se nezastavit. Přesvědčit své tělo, aby nikdy nepřestalo poskakovat. Je to strašné, jak nás ze dne na den naše tělo může opustit. A já jsem myslela jen na jedinou věc – na tu pláž.

Odjela jsem se svým přítelem na jih, abych přišla na jiné myšlenky. Hned po příjezdu jsem si obula tenisky a běžela jsem jako šílenec. Celou hodinu. Obzor jako podle pravítka, vítr vysoušel mé slzy, nad mou hlavou pár racků, moje tenisky pleskaly o písek a o moře. Zavřela jsem oči, moje nohy běží a moje srdce je v jednom ohni. Nikdo mě nezastaví. Měla jsem pocit, že pokud se zastavím, mé nohy mě zradí. Hulákám na ně: „Neopouštějte mě… prosím, nenechávejte mě samotnou!“ „Marine, ty se zastavíš teprve, až už nebudeš moct klást jednu nohu před druhou!“

Ještě předtím, než jsme se Max a já vydali do Paříže, se tu zprávu dozvěděl také můj zbožňovaný kmotr Arnaud. Velice rychle se rozhodl pronajmout dům v oblasti, kam jsme se vydali, abych si srovnala myšlenky, ale především abych se dala dohromady. Totálně jsem se vypnula a úsměv se začal vracet. Ztratili jsme se uprostřed borovic. Mezi výtečným jídlem a hraním karet jsem opravdu našla způsob, jak odpočívat. Děkuju ti, kmotříčku!

Je to podivná nemoc, protože nás požírá kousek po kousku. Poskytuje nám čas si uvědomit, že funkčnost našeho těla se snižuje… Není jako žralok, který vás sežere najednou, ona si z vás ukusuje kousek po kousku a nechává vám čas, abyste si uvědomili, co se s vámi děje.

Roztroušená skleróza, co to vlastně je?

Nejobtížnější bylo pochopit, jak rozlišit ataky roztroušené sklerózy a obvyklé tělesné stavy. Pardon, zapomněla jsem, že spousta lidí nemusí vůbec tuhle nemoc znát. Vysvětlím vám to jednoduše, abyste tomu porozuměli tak, jak jsem to pochopila já. Nervový systém nám umožňuje se hýbat, cítit, vidět, slyšet. Všechny naše smysly jsou propojeny se všemi těmi nervy. Protože naše tělo je fakticky dobře sestavené, a já jsem z toho vždycky strašně unešená. A máme taky kůži, která chrání naše orgány. Naše nervy jsou obalené myelinem, což je vazká látka, která funguje jako izolace, takže to připomíná kabely. No, a pokud jde o mě, moje protilátky jsou asi trochu namačkané nebo tak nějak podobně uspořádané, a tak narážejí na ty kabely. Dorážejí na ten myelinový obal, protože si asi myslí, že to jsou nějaké bakterie, které je třeba zničit! Vrtají do něj kdykoli a kde se dá. Nikdy se neví, kdy ani kde, a ani proč. Prostě je to tak… takže nervy jsou poškozené a nefungují správně. Je taky potřeba vědět, že to, čemu se říká ataky, se projevuje jako ochrnutí. Mají nejrůznější podobu a jednou z prvních poplašných znamení je svědění nebo pocit tíhy v nějaké části těla. Ale tohle všichni zažívají každý den: jako třeba mravenčení v tureckém sedu… Ale v případě osob s roztroušenou sklerózou je to trochu jinak. Náš mozek je totiž tak silný, že aktivuje přihrádku s představivostí, takže si myslíme, že to nic není. Proto jsem začala tím, že je potřeba naučit se rozlišovat a rozumět svému tělu. Přiblížit se k němu natolik, aby mi mohlo pomoct nepanikařit při sebemenším neočekávaném pocitu fyzického nepohodlí. Paranoia se stala mým druhým já.

Neurologický maraton

Po té krátké pauze jsem se rozhodla odjet do Paříže. Než začala honička od jednoho neurologa k druhému, dopřála jsem si večírek s kamarádkami z dětství. Uvítaly mě srdečně, pevné jako skály. Byly tam všechny kromě jedné, která byla momentálně v Kanadě. Šly jsme na večeři do restaurace. Jak jsme si sedly, ulevilo se mi, věděla jsem, že se o ně můžu opřít, třebaže jsem cítila jejich rozpaky. Padly jsme si do náručí, ale jedna otázka pořád visela ve vzduchu: „Už jste o tom mluvila se svými přáteli?“ Tahle věta vysvětluje všechno: musím se kontrolovat a stále si hlídat svou image.

A dál: mým cílem bylo shromáždit co nejvíc informací. Přesvědčili mě, že jde o záludné onemocnění, zlomyslné a nepředvídatelné, které číhá pěkně ve skrytu… a pak se na vás vrhne. Bylo třeba, abych si stanovila řád, abych připravila obranu proti běsnění špatných zpráv. Vzala jsem si do hlavy, že najdu slabé stránky toho vetřelce, který se ve mně uhnízdil. Přečetla jsem si, že se téhle nemoci říká autoimunitní; tudíž jsem si ji vyrobila sama. Bylo tedy na mně, abych ji zkrotila, jenže zatím jsem jen plakala, byla jsem zdrcená, všechny mé plány vzaly za své.

Měla jsem štěstí, že mám mezi příbuznými neuroložku Corinne, která mi pomohla se dostat do nemocnice Pitié-Salpêtrière. Ocitla jsem se v prostředí, které mi absolutně nic neříkalo. Cítila jsem se jako pětileté dítě, které se učí, jak si má čistit zuby. V den D jsem měla jít do nemocnice. Nebylo proč být smutný, protože jsem nějakým zázrakem získala skoro hned termín. Někteří lidé čekají rok nebo dva… Měla jsem radost. Den D se blížil. Nemocnice dělá svému jménu Pitié (= milosrdenství) čest, protože pět minut potom, co jsem tam vkročila, mi v hlavě vířila jen jediná myšlenka: „Milost! Odveďte mě odsud!“ Oddělení bylo přecpané postiženými osobami. Paní vpravo hladila své kolečkové křeslo a mladík vlevo se pevně držel berly. Nebo to bylo naopak. Byla jsem ztracená. Už jsem nevěděla, kdo jsem a co tam dělám. Obklopovali mě ochrnutí lidé a já jsem nevěděla, jestli trpí toutéž nemocí jako já…

Specializované oddělení RS

Nestudovala jsem medicínu, ale některé věci jsem pobrala rychle… A měla jsem jen jediné přání: utéct, abych se nemusela skutečnosti postavit tváří v tvář. Je mi 21 let… „Milost!“ Vstoupila jsem do kanceláře neurologa, který mi vysvětlil, co je to za nemoc a také různé způsoby léčby. Já jsem přesto přese všechno o tom nechtěla nic slyšet, protože uvnitř mě ten tenký hlásek protestoval: „Ne, Marine, teď ne!“ Sama jsem nevěděla, proč jsem tak kategorická. Ten ostrý hlásek se ozýval z mého srdce. Jemný a lidský, nezištný. V té chvíli ale mluvil a mluvil, byl hlasitý a neovladatelný. Hučel do mě. „Přestaň, nech mě na pokoji,“ říkala jsem mu. „Nemůžu pořádně sledovat, co ten neurolog říká! Prosím!“ Nikdy předtím jsem nic takového necítila. Tak silný hlas… ale odkud se vzal? Proč na mě mluvil? A co víc, ukazoval mi jiný směr, úplně opačný než ten, který mi tam předkládali. Proč jen jsem tak lhostejná k léčbě, snad ne kvůli tomu tenkému hlásku, co přichází odnikud?

V té ordinaci jsem vydržela dvacet minut. Nechtělo se mi klást všechny ty otázky, tolik jsem se cítila jako bezvýznamná figurka pěšce v rukou toho bílého pláště. Můj pekař, to je jako můj soused na patře. Vážíme se jeden druhého, mluvíme jako bychom se znali odjakživa! Miluju kontakt s lidmi, jejich blízkost, aniž ztrácíme vzájemný respekt… Ocitnout se před těmito neurology, chladnými jako ledničky, kteří vám vnucují odstup, aby vás nezmrazili, a kteří se pyšní kartotékami plnými amputovaných pacientů… Tváří v tvář tomuto muži vědy, této studnici vědomostí, už jsem nevěděla vůbec nic. Ani kdo jsem, ani jaká bych měla být. Byla jsem ztracená, vymazaná ze světa, doslova rozpolcená mezi potřebou si promluvit a svým srdcem, svými gesty, žvásty a strachy. Chtěla jsem prostě být jen sama sebou. V Pitié se mnou mluvili prostřednictvím čísel. Byla jsem v háji, s matikou jsem bojovala už od první třídy. Potřebovala jsem si pohovořit o stresu, který mohl nastartovat ty ataky. Ale tam se jim stres nevešel do tabulek. Ta studna vědomostí byla proti mému přesvědčení, že je třeba nejprve vyšetřit mé emoce. Nemyslitelné? Žádná otázka ohledně mých pocitů? Proč? Proč zůstávat při magnetické nebo i jiných rezonancích? Proč zůstávat daleko od pacienta a od jeho emocí, od toho, co má v srdci, prostě tam uvnitř…? Nerozuměla jsem tomu. Byla jsem v jednom kole, střídala jsem soukromé a státní ordinace. V podstatě žádný rozdíl, snad jen ve vybavení. V té soukromé čekáte v obrovských křeslech a ordinace, kde vás přijmou, má velikost celého bytu! Státní jsou o hodně prozaičtější.

Chodila jsem z jedné konzultace na druhou, snažila se najít někoho, kdo se pokusí zajít dál, než určuje jeho diplom. Po doporučení typu:„Jdi k tomuhle, je fakt dobrej!“ jsem si dodala odvahy a vyrazila k němu rozhodnutá získat uklidňující odpovědi. Pozor, ne pokud jde o mou diagnózu, ale pokud jde o jiný pohled neurologa… Všechny ty rozporuplné proslovy a doporučení nejrůznějších léčebných postupů a různorodých stravovacích změn měly ale opačný efekt. A nakonec začal vyvádět můj mozek! Už jsem nevěděla, koho poslouchat, ani kam jít, abych se cítila bezpečně… Vyslechla jsem už všechno. Malá ukázka: „Některé studie, ovšem ne všechny, dokazují, že určitým faktorem by mohlo být kouření.“ „Oukej, doktore, so what? Co mám dělat?“ Jiný výklad: „Radím vám, abyste už nekonzumovala mléčné výrobky.“ A hele! Jděte to vykládat mé sklenici mléka, na které si pochutnávám každé ráno a která mě hodí do pohody. Anebo další:

„Některým jedincům vyhovuje syrová strava.“ „U některých pacientů, kteří se stali vegetariány, dochází ke snížení intenzity atak…“ Zkrátka, každý má svůj recept. Jako bych byla na trhu s nápady, prostě folklór! A já tu sedím a čekám, až mi navrhnou, abych si zasela svou vlastní mrkev, že se pak budu cítit líp, což je nicméně také jedna z možností! Informace všeho druhu, a to nesmíme zapomínat na velmi individuální pocity každého pacienta. Jsem totálně ztracená. Jakmile začnu něco dělat, pomyslím na neurologa X, který mi doporučil, abych nepila tohle a nejedla tamto. Jak mám žít, když se mi všechny ty rady prohánějí v hlavě? Je to autoimunitní onemocnění, takže každý má to své. Znamená to, že v opravdovém životě nenajdete roztroušenou sklerózu, která by se podobala jiné roztroušené skleróze. Jednoduše proto, že všichni jsme jedineční. Tím líp!

Léčit se, neléčit?

Už jsem opravdu nevěděla, na koho se obrátit a jak se rozhodnout. Z léčení jsem měla hrůzu, protože mi připomínalo mou

diagnózu víc než nějaké antibiotikum. Taky nejsem stavěná na to, abych změnila svůj způsob života jen tak, ze dne na den. Nedokázala jsem si představit, že si píchám injekce každý den nebo jednou týdně a že krabice s léky se stane mou nejlepší kamarádkou. Všechno ve mně se tomu vzpíralo, nechtěla jsem žít jinak než dosud.

Léčebné postupy jsou různé. U této nemoci léčba neznamená uzdravení. Znamená zpomalení. Místo na mopedu pojedu na koloběžce. Pouštějí vám do žil nějakou tekutinu, aby se případně zpomalily záchvaty. Takže se neléčíte, jenom trénujete svou trpělivost, uvolní vás to. Je to velice osobní volba. Pokud jde o mě, jsem nevyrovnaná, takže mi tahle léčba nemůže nic přinést. Ano, cítila jsem, že jsem všechno jiné, jen ne psychicky vyrovnaná. Mé srdce i moje tělo ke mně promlouvaly, a moje mysl je evidentně odmítala poslouchat. Chtěla jsem slyšet něco jiného, než „Tohle je léčba na míru, velmi flexibilní, injekce v pondělí a ve středu, je to praktické!“ Anebo: „Tady máte trochu sportovnější léčbu, je to každý den, je super a má velmi málo vedlejších účinků.“ Ne. Měla jsem dojem, že jsem v supermarketu a poradkyně mě táhne mrknout na výrobky vyložené v takových těch koších. Vydala jsem se hledat pozitivní lidi plné nadějí, plánů do budoucna, snů, touhy žít a bojovat. Určitě jsem si spletla oddělení…

Po řadě návštěv u různých neurologů by člověk měl mít možnost využívat věrnostní kartu a získávat body! Při poslední návštěvě jsem pozorovala neurologa schovaného za brýlemi. „Pane doktore, co vlastně máte rád? Nemusí to být úplně fajn oznamovat každý den někomu, že je nemocný, co? Jak to ze sebe dostáváte?“ Ticho. „Slečno, teď není chvíle, abychom mluvili o těchto věcech, a kromě toho, já nenavazuji vztahy s pacienty, protože to bych tuhle práci nemohl dělat.“ Může být lékař bez empatie dobrý lékař? Zamyslela jsem se… „Chápu vás, pane doktore, a máte pravdu. Ale jak můžete v pacientech vzbudit důvěru, když vy sám nedokážete hovořit o své schopnosti sdělovat těžké zprávy?“ Můj dotaz ho vytočil. Nevadí. Měla jsem silný dojem, že mi nerozumí. A tak jsem mu položila další otázku: „Já vím, že nejste psycholog, a to tedy máte štěstí. Ale mohl byste mi vrátit mé sny a dát mi naději? Prosím, pane doktore! Já nevěřím na zázraky, já vím, že jsem nemocná, a nechci po vás, abyste mi řekl, že to bude lepší, když to nemůže vědět nikdo. Nežádám po vás nějakou utopickou odpověď. Znám rizika. Můžete mi třeba jen dát názvy podpůrných asociací, anebo věříte v sílu ducha v souvislosti s nemocí?“ Odpověděl tím, že mi podal brožurku o dvou organizacích, a zároveň mě pobídl, ať popřemýšlím o různých způsobech léčby. Díky, pane doktore! Odešla jsem a v kapse jsem měla dvě asociace a několik léčebných přístupů na výběr.

Table of Contents

Předmluva