Ursula Poznanski

SCHATTEN

Copyright © 2017 by Rowohlt Verlag GmbH, Reinbek bei Hamburg

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2019 by Lenka Vosičková

ISBN 978-80-7617-823-6

Prolog

Nezabiju ho hned. Kvůli jeho pohledu. Vytřeštěné oči přetékající veškerým strachem, který nemůže vykřičet.

O ten strach se ještě nechci připravit. V okamžiku animální paniky bude vrcholit a pak, jakmile tomu muži proříznu hrdlo, zmizí. To potom je nezajímavé; jen lepkavá krev a mrtvé tělo.

Ale teď tu je překotný puls, je patrný na jeho krku, jsou tu rozšířené nosní dírky, jimiž nasává do těla vzduch, protože roubík mu brání v dýchání ústy. Jsou tu nervní, trhané pohyby, jimiž pořád zkouší bojovat s pouty, i když dávno pochopil, že je to beznadějné.

Nedostal možnost prosit o život. Vyslovit všechny pádné důvody, proč má být ušetřen, které mu nepochybně divoce víří v hlavě. Nespouští ze mě oči a vyhýbá se pohledu na nůž s dlouhou čepelí, který svírám v ruce.

Jen když jím pohnu, na kratinkou chvilku cukne pohledem doleva. Pokaždé.

Ví, co přijde. Dozvěděl se to ode mě, a podle očekávání se začal vzpírat proti poutům, začal řvát do roubíku.

Ví, co se stane, ale neví proč. Určitě má několik teorií, ale žádná z nich ani v náznaku neplatí, jak by také mohla? Kladu si otázku, zda by svou smrt přijal ochotněji, kdyby se ode mě důvod svého blížícího se konce dozvěděl. Myslím, že ne. Zdálo by se mu to nanejvýš nespravedlivé, a ano, přirozeně by měl pravdu. Do nebe volající nespravedlnost, ale přesto nevyhnutelná.

Řekněme si to upřímně, jeho smrt nebude pro svět velkou ztrátou. Naopak, některým lidem se uleví, až se o ní doslechnou.

Usměju se na něj, zvednu nůž.

Znovu se vzepře, jako by tím snad mohl cokoli změnit. Udělal by všechno, všechno, aby svůj život o jednu, dvě vteřiny prodloužil. A tím i naději a strach. Lidé jsou podivná stvoření.

Už to nebudu dál odkládat. Je to nedůstojné, jako bych trápil červa záměrně pomalým napichováním na háček.

Jak výstižné. Přesně to právě dělám.

Vstanu, stoupnu si za něj, zvrátím mu hlavu a začnu na levé straně, jedinkrát dlouze, hluboce říznu. Mužovo srdce posledními údery pumpuje krev z rány, na zdi, na podlahu, v dlouhých, světlečervených gejzírech.

Téměř hotovo. Teď už chybí jen jedna maličkost. Pohledem putuji po pokoji. Krátce se zastavím u zmačkaného trička, které leží pod psacím stolem. Ne. To není správná volba.

Ale hned nad ním, na zdi –

Několik kroků a jsem u ní, jdu opatrně – dávám si dobrý pozor, abych nešlápl do krve.

Muž má na stěně přišpendlené fotky. Připínáčky přímo do zdi. Důkladně si je prohlížím, přejíždím pohledem z jedné, na které sedí v lyžařské kombinéze se dvěma zjevně opilými kamarády před chatou, na druhou, kde každou rukou objímá jednu ženu. Vlevo blondýnu, vpravo brunetu. Druhá fotka bude daleko lepší suvenýr. Vytáhnu připínáček a uschovám ho, stejně tak fotku. Teprve pak se zase otočím. Už nebojuje. Neškube sebou. Mužův pohled míří ke stropu, ústa dokořán, přímo pod nimi se rozvírá širší, krvavější škleb.

Vše je připraveno pro první dějství.

▷ ▷ ▷ ☐ ◁ ◁ ◁

První kapitola

Vyzvánění telefonu jen pomalu pronikalo až do jejího vědomí, byl to refrén písničky Jdi do hajzlu od Lilly Allen, kterou si nastavila u Achimova čísla.

Beatrice měla ještě hlavu položenou na Florinově rameni, nebo možná už zase. Pomalu a nerada se vymanila z jeho objetí, vstala z postele a šla do koupelny. Zavřela za sebou dveře a teprve pak hovor přijala. „Dobré ráno.“

„To určitě, jak jsi na to přišla?“ Achim už byl ve varu, poznala to po hlase. Čilý a připravený vyrazit do útoku. „Můžeš mi prozradit, kam jsi Mině schovala kalkulačku? Píše dneska test z matiky a nikde ji nemůžeme najít.“

Kam jsem ji schovala. Beatrice se radši posadila na kraj vany. Bylo právě čtvrt na sedm, to děti ještě spaly, i když nocovaly u svého otce, který už teď sice nevolal v noci, aby ji terorizoval, zato moc rád Beatrici budil před svítáním. Věděl, že si na mobilu nevypíná zvuk, když jsou Jakob s Minou u něj.

„Nic jsem neschovala. Jestli tu kalkulačku nemá Mina v tašce, tak ji asi zapomněla ve škole.“

Achim zasupěl. „Mohl bych tě laskavě požádat, abys šla do jejího pokoje a podívala se po ní?“

Beatrice na okamžik zavřela oči. Bude muset znovu lhát, protože Achim o jejím vztahu s Florinem neví; a už vůbec netuší, že když jsou děti mimo domov, tráví noci taky jinde. Příliš se hrozila toho, jak by začal vyvádět. Už teď jí ztrpčoval život, jak to jen šlo.

„Dobře, jdu se podívat. Moment.“ Spustila ruku s telefonem do klína, napočítala do dvaceti a zvedla ho zpátky k uchu. „Ne, nic tu není. Jsem si jistá, že kalkulačku má ve škole. A Mina je dost stará na to, aby si na svoje věci dávala pozor.“

Achim se jízlivě zasmál. „Jistě. Hlavně že ty se o nic nemusíš starat, že ano?“ Zavěsil.

Beatrice odolala pokušení třísknout telefonem o podlahu. Místo toho se naklonila nad umyvadlo a cákala si na obličej studenou vodu.

Achim nebude jediný pitomec, na kterého dnes narazí. Má před sebou náročný den.

Vzdychla. Vzpomněla si, jak povznášející pocit měla po Kossarově sdělení, že se opět chystá na rok do Spojených států. Bude se tam dál vzdělávat ve forenzní psychologii a profilování pachatelů a po návratu všechny ještě víc poučovat, ale to jí nevadilo. Beatrice se těšila na to, že bude moct spolupracovat s jiným psychologem, nebo tentokrát dokonce s nějakou psycholožkou?

Přišel za ní Florin, zezadu ji objal a políbil na levé rameno. „Už je čas, Beo. Chceš jít do sprchy první?“

Pustila si tak horkou vodu, že to skoro bolelo; pak otočila kohoutek na druhou stranu, až nadoraz. Ledová voda jí na chvíli vyřadila srdce z rytmu, snesla to jen pár vteřin. Veškerá únava však díky tomu byla pryč a do nového dne se cítila patřičně obrněná. Muselo by se přihodit něco opravdu příšerného, aby to trumflo její momentální vztek.

Když vešla do zasedací místnosti, byla už z poloviny plná. Stefan Gerlach se bavil o zajištění stop s Draschem, který v posledních týdnech očividně zhubl pár kilo. Beatrice ho ještě nikdy neviděla ve značkových džínách. Ale nevypadal v nich špatně. Možná má i přítelkyni.

Na druhé straně stolu seděl Bechner, který letmo vzhlédl, když si přitáhla židli, pak se ale zase vrátil ke svému smartphonu.

Vedle něj zíral do prázdna Hoffmann. Popelavý obličej, místo úst měkká čára, prsty rukou propletené.

Pokaždé, když se na něj podívala, cítila se nepříjemně, už jen proto, že nevěděla, jak reagovat. Hoffmann ji měl stejně tak málo rád jako ona jeho, z toho nikdy ani jeden z nich nedělal tajemství, ale teď… ještě nikdy nezažila, že by někoho tolik zasáhla ztráta životního partnera. Od chvíle, kdy Hoffmannova manželka zemřela na rakovinu plic, se zdálo, jako by ztratil spojení se světem. Beatrice dokonce občas cítila nutkání vzít ho kolem ramen. Nebo se na něj aspoň soucitně usmát.

Jenže to by si asi špatně vyložil jako posměch. Jako škodolibost. Cokoli.

„Florin tu ještě není?“ otočil se na ni Stefan a zrzavé vlasy mu přitom trčely do všech stran. Jemné kudrlinky. V pětatřiceti bude plešatý, odhadovala Beatrice, ale do té doby má před sebou ještě dobrých deset let bouřlivého účesu.

„Zdržel ho telefon. Hned přijde.“ Posadila se a položila si spojené ruce na stůl. Za hodinu to tady snad skončí a konečně se všichni budou moct věnovat svým každodenním záležitostem.

Beatrice zaslechla z chodby Florinův smích, o chvíli později se objevil ve dveřích spolu s Ebnerem, Drascheho pravou rukou.

„Dobré ráno,“ kývl hlavou k partě u stolu a posadil se vedle Bechnera. Dřív vždycky zamířil na židli vedle Beatrice – nikomu to nebylo nápadné? Tím lépe. I když dneska by Florina měla ráda vedle sebe.

Hoffmann unaveně pohlédl na hodinky. „Už měl být tady. To je začátek…“

Jen pár vteřin poté se ozvalo zaklepání na dveře.

„Strašně moc mě mrzí, že jdu pozdě.“

V elegantním tmavošedém obleku působil Vasinski úplně jinak než v bílých kalhotách a bílém tričku s límečkem. Beatrice ho znala jen z prostředí psychiatrického oddělení kliniky Salcburk-Sever, kde vždycky chodil v typickém lékařském oblečení.

„Katastrofální doprava.“ Posadil se vedle Hoffmanna, usmál se na ostatní. Věnoval Beatrici jeden z těch pronikavých pohledů svých neobvykle modrých očí, které tak zvláštně kontrastovaly s jeho tmavými vlasy.

Také se přinutila k úsměvu. Značná část jejího vnitřního odporu vůči Vasinskému doopravdy pramenila z toho, že ho dlouho podezřívala ze spáchání vražd, ke kterým došlo na traumatologii. Byl to omyl – za který se nemusela omlouvat, i když měla nepříjemný pocit, že by měla.

Druhým důvodem bylo to, že pro práci, kterou mu před svým odjezdem přihrál Kossar, neměl dostatečnou kvalifikaci. Beatrice doufala, že přijde někdo, kdo to v týmu provětrá a obohatí je skutečně expertními znalostmi. Když se Kossar jednou nespletl, tak to byla náhoda – a to absolvoval výcvik u FBI. O tom nemohla být v případě Vasinského řeč.

„Fajn, už jste tady.“ Hoffmannův hlas zněl naprosto nezúčastněně. „Některé z nás znáte z dřívějška, že? Hlavně Florina Wenningera a Beatrice Kasparyovou, jestli mě paměť neklame.“ Hoffmann vytáhl levý koutek úst nahoru. „Paní Kasparyové se ovšem vůbec nelíbí, že chcete zastupovat našeho kolegu Kossara během jeho nepřítomnosti a profilovat pro nás pachatele. Ovšem ona jen zřídka s něčím souhlasí.“

Mělo ji napadnout, že Hoffmann si ještě přisadí. Nevadí, aspoň nebude muset nic předstírat a svoje pochybnosti maskovat. „Jen jsem kritizovala fakt, že pro tuto specifickou činnost nejste kvalifikován, ale to byste přece měl vědět sám, doktore Vasinski. Pracoval jste s pacienty po traumatu, nikoli s pachateli trestných činů. Nemáte policejní výcvik. Za těchto předpokladů bychom teoreticky mohli přizvat ke spolupráci jakéhokoli psychiatra.“

Vasinski poslouchal, stále se usmíval. Ve tváři se mu nepohnul jediný sval. „To není tak úplně pravda. Podívejte…,“ opřel si bříška prstů obou rukou o sebe, „… jsem jak psycholog, tak psychiatr, a zcela jistě jsem pracoval v oboru forenzní psychiatrie. Sedm let, ve Vídni. Do Salcburku jsem se přestěhoval, když se uvolnilo místo na oddělení profesora Klementa. A poté co byla zrušena traumatologická stanice, jsem se vrátil zpátky do svého starého prostředí.“ Zdvihl ruce, jako by chtěl zaplašit námitku, ještě než vůbec někdo otevřel ústa. „Samozřejmě máte i přesto pravdu, paní Kasparyová. Nejsem forenzní psycholog. Nemám policejní výcvik ani nic podobného. Ale jestli jsem to správně pochopil, potřebujete někoho, kdo vám na chvíli může být k dispozici, pokud jde o vlastnosti pachatele. Pakliže si při analýze případu budete přát podporu, budu vám velmi rád nápomocen – přirozeně pouze tak dlouho, dokud nenajdete někoho s potřebnou kvalifikací.“ Usmál se trochu víc. „Ale přiznejte mi prosím jisté odborné znalosti. Jakmile bych na nějakou expertízu nestačil, se vší upřímností vám to sdělím.“

V každém případě to bylo mnohem víc, než by kdy mohli čekat od Kossara. Beatrice kývla a doufala, že to nepůsobilo nadřazeně, ale jako přátelské gesto. Podle Florinova výrazu se jí to ale podařilo jen částečně. „Když všechno zůstane tak, jak je to teď,“ řekl, „nebudete toho muset moc dělat. Práce máme sice hodně, ale jsou to samé rutinní případy.“

„Většinou,“ namítl Bechner.

Vasinski ani v nejmenším nevypadal zklamaně. „Toho jsem si zcela vědom. A v žádném případě nejsem nevytížený, pokud by vás tohle trápilo. Moje současná činnost mě opravdu zaměstnává naplno, musím…“ Krátce pohlédl na Florina. „Rutinní případy u nás ovšem nemáme. Bohužel.“

Beatrice se držela zpátky, dokud Florin za sebou nezavřel dveře jejich společné kanceláře. „Je to arogantní idiot, dokonce i když se snaží o skromnost. Vlastně především tehdy.“ Posadila se na svou otáčecí židli s takovou vervou, že odjela dva metry od psacího stolu.

„Už jen ta poznámka o rutinních případech. A Hoffmann mění zadání. Jsme prostě úředníci a život úředníků se skládá z rutiny.“ Bezděčně si pohladila levou paži, kterou si zlomila během vyšetřování případu, který se týkal kliniky Salcburk-Sever. Všechno bylo čistě zahojeno, jen sem tam Beatrice cítila, jak to uvnitř paže táhne až k rameni.

„Nemáš ho ráda, to jsem pochopil, myslím, že ani ostatním není dvakrát sympatický.“ Florin přišel až k ní a políbil ji do vlasů. „Člověk by mohl získat pocit, že máš něco proti psychologům, a přitom jsi psychologii sama vystudovala.“

V tom to pravděpodobně vězí. „Ne, obecně nemám vůbec nic proti povolání psychologa. To jen že u nás vždycky zakotví tyhle vzácné exempláře.“ Otevřela si v počítači soubory k případu, na kterém teď aktuálně pracovala. Erwin a Mathilda Hagenauerovi. Osmaosmdesátiletý muž uškrtil svou pětaosmdesátiletou ženu odkázanou na pomoc okolí a poté se zastřelil. Žádné otázky bez odpovědi, jen spousta administrativy. Někdy byla fakta od začátku zcela jasná. Vlastně většinou.

„S trochou štěstí,“ řekla Beatrice, „nebudeme od Vasinského vůbec nic potřebovat.“

Už když to vyslovovala nahlas, obestřel ji tísnivý pocit, že tím hází rukavici osudu. Ale rozhodně nepočítala s tím, že její výzvu přijme tak rychle.

Druhá kapitola

Sousedé z bytu vpravo stáli ve dveřích; muž objímal ženu kolem ramen mohutnou paží, v jeho sevření se téměř ztrácela.

Sousedé z levé strany měli dveře pootevřené jen trochu a skulinou se rozléhal dětský pláč. Hned za ním se linul zápach vařeného zelí a mísil se s pachem rozkládajícího se těla, který atakoval žaludek a prostupoval celý dům.

Zdroj zápachu se nepochybně nalézal v prostředním bytě, na jehož dveřích byl připevněn vybledlý štítek se jménem Wallner. Dveře se otevřely a v nich se objevil mladý policista v uniformě, který je uvítal kývnutím. „Vy jste kolegové z kriminálky?“

„Ano.“ Florin věnoval sousedům krátký pohled. „Kdo z vás zavolal policii?“

Majitel svalnatých paží jednu z nich zvedl, jako snaživý žák.

„Já. Protože ten smrad už opravdu nešlo vydržet. Třikrát jsme to říkali domovníkovi, ale ten se nestará vůbec o nic.“

„Dobře. Díky. Později bychom s vámi rádi mluvili. Jakmile budeme hotoví tam uvnitř.“ Otočil se ke dveřím druhých sousedů.

„A s vámi prosím také.“

Škvíra se okamžitě zavřela, pláč dítěte bylo slyšet na chodbu jen tlumeně.

Vešli do bytu, uniformovaný kolega si pochybovačně měřil Beatrici. „Řeknu vám to raději hned, není to pěkný pohled.“

Nepovídejte, a přitom jsou jinak naše mrtvoly vždycky tak hezké. Odpověď měla Beatrice na jazyku, ale ovládla se. Varování bylo myšleno v dobrém, a třeba se chtěl ten mladý policista jen zbavit vlastního napětí.

Okno zůstalo zavřené. Naštěstí, zvyšovalo to šance soudního lékaře určit alespoň přibližnou dobu smrti. Více než přibližně to možné nebude, to bylo Beatrici jasné hned při prvním pohledu na mrtvého.

Visel na židli, s hlavou zvrácenou, ruce spoutané za opěradlem. Tričko měl vyhrnuté až nad pupík, pod ním bylo vidět nafouklé břicho, zbarvené dozelena.

Beatrice se naklonila nad mrtvého. Dávala pozor, aby nešlápla do krve, která zaschla na podlaze. Rozpoznat mužův obličej bylo nemožné. Odulý. Černý jako uhel.

Vyměnila si němý pohled s Florinem. Radši počkají, až tu udělají svou práci Drasche s Ebnerem, a pak si to celé ještě jednou prohlédnou.

Když vyšli zpět na chodbu, úlevně se nadechla.

„Pojď,“ řekl Florin. „Proklepneme si sousedy.“

Černá pohovka plná psích chlupů, před ní stoleček z dýhy, ze kterého už mnoho dní nikdo neuklidil sklenice; Beatrice jich napočítala devět. Stála u pootevřeného okna v obýváku. Spíše proto, že tam byl lepší vzduch, než že by si nechtěla sedat doprostřed nepořádku. Mrtvolný zápach ulpíval na sliznicích, měla dojem, že je cítit i z jejího vlastního oblečení.

„Jméno vašeho souseda je tedy Wallner,“ uslyšela právě říkat Florina.

„Ano. Markus Wallner. Víte, když se něco takového stane, píšou v novinách, že ti lidé byli nenápadní, klidní a přátelští,“ prohlásil muž. Roschek se jmenoval, Andreas Roschek. „Ale v případě pana Wallnera to tak nebylo. Hodně pil a pak dělal kravál. Když na něj někdo z domu zazvonil a požádal ho, aby ztlumil hudbu, byl mimořádně nezdvořilý.“

Beatrice se podívala z okna. Na opačné straně silnice se už několik minut pokoušel bílý golf vtěsnat do příliš malé mezery mezi dvěma auty. „Takže pan Wallner nepatřil k příjemným sousedům?“ zeptala se.

„Ne.“ Poprvé se ke slovu přihlásila paní Roscheková. „Vůbec

ne. Několikrát se ohnal nohou po Sammym.“ Ukázala na retrívra, který stál u dveří a kňučel.

Markus Wallner… to jméno spustilo Beatrici v hlavě kontrolku. „To znamená, že by mohla existovat spousta lidí, které nelze označit za přátele pana Wallnera?“

„Měl celkem často konflikty,“ potvrdila žena. „Někdy jsme ho přes zeď slyšeli řvát, když telefonoval.“

Florin, který se usadil do nabídnutého křesla, zdvihl zaujatě obočí. „Dokážete si ještě vzpomenout, kdy to bylo naposledy? Kdy jste Markuse Wallnera naposledy viděli nebo slyšeli?“

Manželé si vyměnili pohled. „To bude… už trochu déle.“ Andreas Roschke napřímil své mohutné tělo. „Týden, řekl bych. Minimálně. Tehdy mě to napadlo, v televizi šel fotbal, hrál se pohár UEFA. Normálně by ho bylo slyšet na celý dům, ale tehdy ne.“

Beatrice se otočila od okna. „Kdy se to hrálo?“

„Ve středu.“ V tónu Roschekova hlasu bylo slyšet údiv, že to někdo neví.

Osm dní. Tomu by stav mrtvoly odpovídal.

„Pět dní před fotbalem jsem ho ještě potkala u poštovních schránek,“ namítla manželka. Karin se jmenovala.

„Schválně se tam roztahoval, abych se nedostala k naší schránce. Řekl, že snad můžu ty dvě minuty počkat.“

„A následující dny?“ zjišťoval Florin. „Něco nápadného? Třeba návštěvy?“

Manželé svorně zavrtěli hlavou.

Pach smrti se Beatrici musel usadit i ve vlasech. Zesílil pokaždé, když sklonila hlavu. „Potom už jste ho nepotkali? Ani jeden z vás?“

Oba dva usilovně přemýšleli, nebo to alespoň věrohodně předstírali. „Ne,“ prohlásil nakonec Andreas Roschek. „Přísahat bych na to sice nemohl, ale jsem si celkem jistý. Ještě tenhle víkend jsem si myslel, že třeba odjel.“

O rvačce nebo násilném vniknutí do sousedního bytu ani jeden z Roschekových nic nezaregistroval. Jejich fenka už asi týden vždycky čenichala kolem Wallnerových dveří, ale to dělala i předtím. „Pravidelné vynášení odpadků mu nic neříkalo.“ Zvenku pronikaly dveřmi do bytu známé hlasy – v domě bylo opravdu všechno slyšet a Drascheho hluboký bas byl nezaměnitelný. Když Beatrice s Florinem vyšli na chodbu, uviděli ho, jak se opírá o zárubeň dveří Wallnerova bytu, v bílém ochranném obleku a tyrkysových návlecích na botách. „Dělám si jen krátkou přestávku,“ hlásil. „Vy mi tam uvnitř ještě k ničemu nebudete.“

Zaklepali tedy na dveře sousedů vlevo. Matka samoživitelka se čtyřletou a roční dcerou, která mluvila jen špatně německy, ale výsledek byl stejný jako u Roschekových: Markus Wallner byl nepříjemný, agresivní a odporný člověk. Hlučný, bezohledný. Bušil na zeď, když mladší dcera plakala, přitom ji sám vzbudil svým kraválem. Ani tahle sousedka si nevšimla ničeho nápadného. Jen zápachu, už před několika dny.

Když se s ženou zase rozloučili, pokročil Drasche do té míry, že pustil do bytu i ostatní kolegy. Ebner ještě fotil, především stopy krve jako celek a v detailu.

„Pro určení příčiny smrti tentokrát soudního lékaře nepotřebujeme,“ konstatoval Drasche. „Proříznuté hrdlo, a sice tam, kde ten chudák pořád ještě sedí. Máme vějířovité skvrny na pravé zdi, které odpovídají přesně pozici oběti. Jsem si jistý, že Vogt najde spoustu vdechnuté krve. V těch krvavých kalužích tamhle…,“ ukázal rukou v rukavicích na parkety, „… jsou masivně přítomny bubliny a usazeniny z jícnového sekretu. Celkem jednoznačná situace, chcete-li znát můj názor.“ Krátce na ně kývnul a odešel sejmout otisky prstů ze židle, ke které byl mrtvý stále přivázán.

Beatrice udělala opatrně pár kroků směrem do místnosti. Byt přesně korespondoval s výpověďmi sousedů. Na vícero místech se ze stěn loupaly tapety, prach tvořil na některých místech jemný šedý poprašek, jinde zase mastnou vrstvu na nábytku. Napočítala čtyři prázdné krabice od pizzy, které ležely mezi špinavým oblečením, starými novinami a různým nedefinovatelným harampádím.

Krátký pohled do kuchyně: odpadkový koš přetékal; nejčistší dojem dělaly prázdné lahve od piva, které stály seřazené v trojstupu u nejdelší stěny. Samozřejmě, Wallner chtěl zpátky zálohu.

Malinká ložnice s postelí z dýhy a flekatým povlečením. Beatrice se vrátila do obýváku, kde se Drasche a Ebner právě chystali odříznout mrtvé tělo od židle. Pohybem se z těla uvolnily další plyny. Beatrice si bezděčně rukou zakryla ústa i nos.

Psací stůl si ještě neprohlédla. V porovnání se zbytkem bytu působil téměř uklizeně. Starý počítač, spousty papírů. Korespondence. Na vrchní obálce stálo červenými písmeny Upomínka a Beatrice předpokládala, že v hromadě dopisů se jich najde víc.

Na stěně vedle psacího stolu byly připíchnuté fotky, které na první pohled pocházely z různých dekád. Jednu z nich musel někdo nedávno odstranit – maličká dírka po připínáčku byla ještě zřetelná, stejně jako obrys snímku. Světlá skvrna ve tvaru obdélníku.

Bylo možné, že…

Myšlenka jí utekla v půli cesty. Beatrice ulpěla pohledem na jedné z fotografií. Už věděla, odkud jí jméno Markuse Wallnera připadalo tak povědomé.

Je to dávno. Byla už vdaná za Achima a ve třetím měsíci těhotenství; krátce poté svůj stav oznámila svému nadřízenému a byla převelena do administrativy. Markus Wallner zmlátil na ulici nějakého muže, který si to s ním chtěl vyříkat, protože Wallner obtěžoval jeho přítelkyni. Což přirozeně vehementně popřel, když ho s kolegou Herbertem vyslýchali.

Muž, kterého napadl, ležel s proraženou lebkou v nemocnici. Dívka, o kterou šlo, nechala zdokumentovat modřiny a pohmožděniny, které utrpěla. Oznámila pokus o znásilnění, ale po dvou dnech udání stáhla.

Ten obličej. Beatrice skoro nedokázala od téhle fotky odlepit oči. Wallner s úšklebkem připíjí fotografovi sklenicí piva.

Přesně takhle se tvářil, když ho chtěli přivést na ředitelství k výslechu. Beatrice se do Wallnerova tehdejšího bytu vydala s jedním mladým kolegou. Wallner byl opilý, přesto se ale pohyboval bleskurychle. Popadl ji za zápěstí, přitáhl přes práh, přitiskl ke zdi a olíznul jí krk, až k uchu.

Cítila se nepředstavitelně ponížená. Pošpiněná. A ochromená. Chytil ji za pravé ňadro a stiskl je, až vykřikla bolestí, teprve pak se jejímu kolegovi podařilo Wallnera zpacifikovat.

Ta událost ji pronásledovala ještě dlouho. Ano, neměla tenkrát tolik zkušeností; ano, mohlo se to stát komukoli jinému, ale nejistota zůstala. Jak to, že nereagovala rychleji? Suverénněji? A jak to, že nedokázala tenhle zážitek odložit ad acta a poučit se z něj, místo toho, aby si celou situaci znovu a znovu přehrávala v hlavě?

Několikrát o tom mluvila s Achimem i se svou terapeutkou. Achimova reakce byla vždycky stejná: Tohle povolání není nic pro ženskou, a už vůbec ne pro takovou, která je vdaná a brzy se stane matkou. Což jí moc nepomohlo.

Terapeutka jednoho dne našla řešení. Uvědomění si vlastní síly, představování si lepších způsobů jednání. To pomohlo.

Beatrice se otočila; Wallner teď ležel na podlaze, dva muži právě přinášeli hliníkovou rakev. Pohlédla do zčernalého obličeje, na ránu zející na krku, také černou.

Nebylo těžké si představit, že něčí nenávist vůči Wallnerovi byla tak velká, že vedla k vraždě. Budou mít neradostně velký počet podezřelých.

Beatrice počkala, až opět nasednou do auta a Florin nastartuje.

„Už jsem s tím mužem jednou měla co dočinění. S Markusem Wallnerem,“ utrousila s pohledem upřeným před sebe. „Uvědomila jsem si to ale, až když jsem si prohlížela fotky. Sousedi mají pravdu. Byl to opravdu hajzl.“

Florin, který se právě chystal vyjet z parkoviště, zastavil. „Tys ho znala?“

„Znala je příliš silné slovo.“ Vyprávěla mu celou historku; všechno, na co si vzpomněla. Zatímco mluvila a Florin řídil, vyplavaly jí z paměti detaily, o kterých si myslela, že už na ně dávno zapomněla. Jak hodně ji zasáhla těhotenská nevolnost, když stáli ve Wallnerově bytě, například. Jak si myslela, že se pozvrací, když se jí dotknul. „Je to už víc než třináct let, ale stejně jsem si říkala, že by mělo smysl vyslechnout ženu, která ho tenkrát udala. A jejího zmláceného přítele.“

Florin si povzdychl. „Ano, a vsadím se, o co chceš, že najdeme složku plnou udání na Wallnera. Ale než se pustíme do minulosti, měli bychom se podívat na jeho současné kontakty. Drasche zajistil jeho mobil a žádost o poskytnutí jeho výpisů volání je už podaná.“

„Dobře.“ Beatrici se před očima znovu vynořil zčernalý obličej mrtvého. Někdo ho spoutal a prořízl mu hrdlo. Kdoví, jak dlouho si dával na čas a vychutnával si strach své oběti…

Těžko si dokázala představit, že sousedi o tom, co se ve vedlejším bytě dělo, nic nevěděli, a přesto to asi byla pravda. Pravděpodobně trochu hluku vůbec nevnímali, zvlášť když byla jeho hladina u Wallnera zvýšená neustále. A navíc pachatel třeba zesílil přehrávač a domem duněla obvyklá muzika.

Ale každopádně postupoval šikovně. Beatrice vzdychla. Jestli se tenhle případ nevyřeší rychle a jasně, nevyhnou se spolupráci s Vasinským.

Table of Contents

Prolog

První kapitola

Druhá kapitola