STEFAN AHNHEM

MOTIV X

KALIBR

Přeložila Vendula Nováková

MOTIV X

Copyright © Stefan Ahnhem 2018

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Vendula Nováková, 2019

ISBN 978-80-7617-920-2

PROLOG

24. srpna 2007

INGA DAHLBERGOVÁ se snažila myslet na něco jiného. Aspoň na pár minut. Na srpnovou oblohu bez mráčků nebo na muziku ve sluchátkách. Na to, že není vůbec unavená, přestože běží už třetí kolečko po modré trase. Nebo na okolní ramlöský park, tak hustě zarostlý bujnou zelení, že v obou směrech viděla jen na několik metrů.

Ale její myšlenky se jako mravenci, kteří si vždycky najdou cestičku do kuchyně, vytrvale vracely k plánu, jemuž v posledních týdnech věnovala většinu času. K plánu, který za necelé tři hodiny uskuteční a který jí změní život.

Tentokrát se nesmí nic pokazit. Stačí nepatrné zatěkání pohledem, lehká nejistota v hlase, a bude ztracená. Po tolika letech znala Reidara až příliš dobře. Okamžitě využije skulinky v její fasádě, získá nad ní převahu a podrobí si ji, dokud ho opět nebude poslouchat jako dobře vycvičený pes.

Ale ať už se stane cokoli a on zareaguje jakkoli, Inga věděla, co má udělat, aby ho přinutila vzít do ruky tužku a podepsat se. A jakmile to bude mít odbyté, popadne sbalenou tašku a vykročí ke dveřím.

Skoro se ani neodvažovala uvěřit tomu, že za pouhých několik hodin odjedou. A ještě k tomu do Paříže. Do nejromantičtějšího města na světě. Konečně dá sbohem veškerému tajnůstkaření. Bude konec šifrovaným zprávám, obavám, že může být kdykoli přistižena při činu. Nemluvě o úzkosti, která ji každý večer svírala, když uléhala s nesprávným mužem.

Už dnes večer se budou moci volně pohybovat venku. Když budou mít chuť, posadí se na lavičku a budou se jen tak objímat. Ona mu položí hlavu do klína a uvidí zároveň jeho tvář a hvězdy na nebi.

Ona a její milenec.

Vychutnávala si to slovo. Milenec. Líbilo se jí. Znělo něžně a přitom hříšně. A oni hřešili až běda. U něj i u ní doma, ve sprše i v autě. A co teprve na odlehlé plážičce hned u řeky Råån, kde prováděli věci, které si do té doby ani neuměla představit.

A teď je tato kapitola u konce. Už brzy se z jejího milence stane její milovaný. Odletí z Kastrupu, připijí si šampaňským a budou si konečně užívat splněného snu.

Rozhodně se však nedalo říct, že by to bylo snadné. On se zpočátku vzpíral, odmítal jí naslouchat a ona si připadala skoro jako otravné děcko. Teprve když situaci vyhrotila a začala mu vyhrožovat, že o jejich aférce řekne všem zúčastněným stranám, vzal rozum do hrsti.

Ve skutečnosti jí to vůbec nebylo vlastní, vyhrožovat a vyvádět, ale prostě už nemohla nadále žít ve lži. A zpětně bylo jasné, že on to vnímá úplně stejně. Najednou se ujal velení a začal vymýšlet plán, jak to provedou.

Ona rozhodla, že poletí do Paříže, ale letenky zaplatil on, a dokonce se plácl přes kapsu a koupil je do první třídy, a když si Inga představila, že už za několik hodin budou ruku v ruce sedět na sedadlech s dostatkem místa pro nohy, musela se štípnout do paže, aby se ujistila, že nesní.

Ale prozatím ještě nebylo všechno připraveno. Jakmile přijde domů, osprchuje se a douklidí. Okna umyla a květiny pořádně zalila. Povlečení vyprala, už ho jen vymandluje a povleče postel. Boeuf bourguignon, Reidarovo oblíbené jídlo, bublalo pod pokličkou a čekalo na poslední dochucení.

Protože je pátek, Reidar půjde po práci na pivo a před sedmou dorazí domů v páchnoucím pracovním oblečení, které ona naposledy roztřídí a dá do pračky, zatímco on si dá sprchu. Pak Inga prostře k večeři a počká, až Reidar přijde a usadí se ke stolu.

A pokud to půjde podle plánu, někdy v tu chvíli se Reidar podiví, proč není všechno jako obvykle a proč si ona nesedne proti němu a také se nenají. Případně utrousí nějakou jízlivou poznámku o jejích neúspěšných dietách, po kterých stejně jen tloustne, přitom shodila už dvanáct kilo, co začala s běháním.

Tentokrát ho však nenechá, aby se do ní beztrestně strefoval. Maximálně klidným a vyrovnaným hlasem mu sdělí, že ho opouští. Jistěže by bylo jednodušší prostě odejít a nechat mu na stole vzkaz. Ale pokud chce, aby papíry podepsal, nezbývá jí než to udělat pořádně. Podívat se mu do očí a postarat se o to, aby pochopil, že se opravdu rozhodla a že už spolu nikdy nepovečeří.

Pokud měl špatný den v práci, hrozilo, že se vymrští ze židle a začne řádit. Jí neublíží. V tu chvíli ne. Ale je možné, že kolem sebe začne házet talíři a možná i převrátí stůl. Pravděpodobně však v sobě nechá vztek pobublávat jako v papiňáku, až mu začnou tepat i ty nejmenší žilky v obličeji, a přitom se jí se zdánlivým klidem zeptá, kam si sakra myslela, že půjde. Jak ji mohla vůbec napadnout tak strašná pitomost, že by to zvládla bez něj.

Pak si pod sebou podřeže větev ještě víc, připomene jí předmanželskou smlouvu a zeptá se jí, jestli jí z toho jejího zmateného mozečku náhodou nevypadlo, že dům, auto a většina nábytku de facto patří jemu.

Reidar strašně rád používal výraz de facto. Jako by najednou o půl metru vyrostl a jeho tvrzení tím získalo punc pravdivosti a nezvratnosti. V tu chvíli, až bude nejvíc v ráži a adrenalin bude stříkat proudem, ona vytáhne žádost o rozvod.

Inga zpočátku nechápala, co jí najednou vytrhlo sluchátka připojená k iPodu z uší. Ani co ji to svírá a skoro se zařezává do obou prsou a okamžik nato do klíční kosti a krku. Teprve když bezmocně upadla vzad, všimla si, jak se ve slunci leskne natažený rybářský vlasec.

Nebe bylo krásné, jasně modré a bez mráčku stejně jako celé léto. Kromě vlastního tepu slyšela cvrlikání tisíců ptáků, kteří se ukrývali kdesi mimo její zorné pole. Ale počkat, copak neposlouchala muziku? A proč leží na zádech uprostřed běžecké stezky?

Sáhla si na bolavý krk a posadila se. V týle cítila tepající bolest. Patrně nebyla v bezvědomí déle než pár minut, takže by měla bez problémů všechno stihnout, než Reidar přijde domů.

Sebrala síly a chtěla vstát, ale vtom šikmo za ní zapraskaly větvičky. Otočila se a uviděla, že se husté listoví vedle stezky pohybuje.

„Haló? Je tam někdo?“ zavolala, i když o tom nebylo pochyb.

„To vy jste tady natáhli ten vlasec? Haló!“ Už se zlobila a umínila si, že tohle si rozhodně nenechá jen tak líbit, i když vlastně neměla čas.

Ve chvíli, kdy se z listí vynořil muž, ji však zlost opustila a ona si uvědomila, že by měla co nejrychleji vstát a zmizet odsud. Jenže to nešlo. Jako by zemská přitažlivost na tomto místě působila obzvlášť silně. Ani pohledem se nedokázala odtrhnout od muže, který vyšel na stezku s lopatou v ruce.

Navzdory bezmračné letní obloze na sobě měl tmavě šedou nepromokavou bundu a vysoké holínky, které mu sahaly až nad kolena a splývaly s kalhotami. Pod kapucí bundy měl kuklu, která mu zakrývala celou tvář kromě upřeně hledících očí.

Inga se zhluboka nadechla a chtěla začít volat o pomoc, ale tak daleko se nedostala, v tu chvíli se totiž muž rozmáchl lopatou a ona si všimla hodinek na jeho zápěstí. Byly to Omega Speedmaster, stejný model, za který dala téměř celý svůj měsíční plat.

Neviděla nic než tmu a ústa měla tak pevně zalepená páskou, že se bála křičet, aby si rty nerozdrásala do krve. Na druhou stranu jí připadalo, že už teď má celou tvář rozbitou a opuchlou. Panebože, on ji tou lopatou praštil.

Pořád nedokázala pochopit, že na ni vlasec nastražil on, udeřil ji, až ztratila vědomí, a teď ji svlékl. Kdyby nebylo těch hodinek Omega. Anebo se spletla? Možná jí ten prodavač prostě lhal, aby vyšrouboval cenu nahoru, když ji ujišťoval, jak je tato edice Apollo vzácná? Určitě. Jinak to být nemůže.

Ale co na tom teď sejde? Ať už to udělal kdokoli, ona tu leží nahá, skrčená, s očima i ústy zalepenými páskou, a netuší, co ji čeká. Anebo už je po všem? Udělal, co chtěl, a teď ji tu jen tak nechá?

Pořád byla venku, to poznala. Ale už ne na běžecké stezce v ramlöském parku, ale někde poblíž vody, protože navzdory uším zalepeným páskou slyšela šplouchání.

Vlastně neležela, spíš klečela nakloněná vpřed, nohy za sebou, paže natažené, jako v jakési jógové pozici. Byla to podivná poloha, obzvlášť vzhledem k tvrdému a drsnému povrchu, na němž spočívala.

Snažila se pochopit, co to všechno znamená. Proč ji nechal nahou právě v této pozici.

Bolest skoro necítila. Ani v obličeji, ani nikde jinde po těle. Jako by byla celá ochrnutá. Jako by tělo ani nebylo její. Určitě ji něčím omámil, jiné vysvětlení ji nenapadalo. Znamená to, že byla v bezvědomí delší dobu? Možná několik hodin.

Ať tak, či tak, musí se odsud vysvobodit, co nejrychleji se dostat domů a osprchovat se, aby všechno stihla, než přijde Reidar. Snad není příliš daleko od domova a s trochou štěstí nebude v obličeji příliš potlučená.

Reidar se samozřejmě bude vyptávat, co se stalo. Ale to je jedno. Ona se za žádných okolností nehodlá odchýlit od původního plánu. Teď jen aby se jí podařilo uvolnit pásku a nezranit se přitom ještě víc.

Jakmile se však pokusila zvednout paži, zničehonic jí projela bolest, tak silná bolest, že Inga vykřikla, přestože měla zalepená ústa. Bolest vystřelovala ze hřbetu ruky a bleskově se šířila do celé paže. Navíc se zdálo, že ruku něco drží na místě. Co jí to udělal? Zkusila pohnout druhou rukou, ale se stejným výsledkem. Bolestí se jí zvedal žaludek. Pokusila se pohnout nohama, ale z lýtek jí vystřelila snad ještě větší bolest.

Nemohla se hnout. Jak jí to mohl… Nedokázala to vůbec vstřebat. Do spárů jaké zrůdy se to dostala?

„To se podívejme. Ona je vzhůru,“ ozval se najednou hlas. „Už bylo načase.“

Vrátil se. Anebo tam byl celou dobu? A jak to, že má hlas přesně jako on?

„No tak. Zvedej se. Na všechny čtyři.“

Inga překonala bolest a udělala, co jí řekl.

„Dobře. Vidíš, že to jde, když chceš.“

Znělo to jako on, opravdu. Ale to přece nemůže být on. Možná jí jen ta páska přes uši zkresluje okolní zvuky.

Ucítila, jak jí rukou v rukavici poplácal po boku, jako by byla kůň na předkupní prohlídce. Pak ji pohladil po kostrči a zajel jí rukou mezi nohy.

„Teď se jenom musíš snažit, aby ses zase nezhroutila. To by byl opravdu konec.“

Byl to on. Už neměla pochyb.

Byl to Ingvar. Ingvar Molander, muž, kterého nadevše milovala a který konečně souhlasil, že spolu za pouhých několik hodin odletí do Paříže.

Podložka, k níž byla připevněná, sebou trhla a dala se do pohybu a Inze z rukou i lýtek vystřelovala bolest. Křičela ze všech sil, ale ozývalo se jen nesrozumitelné mumlání.

Hned nato se podložka rozhoupala do všech stran a ona musela napnout veškeré svaly v těle, aby se udržela na všech čtyřech. Pak ucítila, jak jí chladná voda omývá ruce, a začala si pomalu uvědomovat, co ji čeká.

ČÁST PRVNÍ

13.–16. června 2012

Je jedno, kde začneš pátrat.

Stačí proniknout dostatečně hluboko a nakonec narazíš na něco shnilého.

1

MOLLY WESSMANOVÁ zpočátku vnímala jen tichou melodii. Ta postupně sílila a Molly si pomalu uvědomovala, že tóny harfy znamenají, že má pět minut na to, aby se probrala a nastartovala mozek, než bude muset vstát. Pět minut, kdy může nechat oči ještě zavřené a trochu se protáhnout.

Cítila se odpočatá a během noci se ani jednou neprobudila, což bylo zcela neuvěřitelné, protože ji odpoledne čekala prezentace pro vedení. Obvykle předtím nemohla celou noc usnout a přišla do práce na pokraji zhroucení. Zato dnes byla přesvědčená, že vedení její návrh schválí a nechá ji provést poslední, zcela nevyhnutelné škrty, aby se podniku začalo dařit.

A za to všechno mohla poděkovat mobilní aplikaci na zlepšení spánku. Dřív v noci nenaspala víc než čtyři hodiny. Byla neustále unavená a tak často na nemocenské, že už to připadalo divné i kolegům s malými dětmi.

Nakonec si ji její tehdejší šéf zavolal do kanceláře a řekl jí to, co jí samotné nedošlo. Že je na nejlepší cestě k vyhoření. Dal jí telefonní číslo na terapeuta a poradil jí, aby vyzkoušela aplikaci, která prostřednictvím různých zvuků a šumů napomáhá uklidnění mozku, a tím i zlepšení spánku.

Aplikace zabrala naprosto skvěle, a navíc ji stála jen zlomek toho, co by si terapeut napočítal za několik zbytečných rozhovorů. Dokonce jí dodala i potřebnou energii, aby mohla zase začít cvičit. Zhluboka se nadechla do plných plic, jak se to naučila na józe, a natáhla se pro mobil na nočním stolku. Vypnula budík, ale ještě než displej zhasl, všimla si něčeho zvláštního.

Vlastně neměla dovoleno se na mobil dívat, když byla v posteli. Nastavit a vypnout budík byla výjimka potvrzující pravidlo. V jejím novém životě představovala postel bezmobilovou zónu, stejně jako koupelna a jídelní stůl. A přesto se neudržela, zadala heslo a mobil odemkla.

Znovu se podívala na displej a nic nechápala.

Nezasvěcený člověk, který by nevěděl, jak její displej obvykle vypadá, by na něm patrně neshledal nic podivného ani zneklidňujícího. Ale ona to věděla, a čím déle se dívala, tím víc v ní narůstala panika. Tlak na hrudi se stupňoval a ona téměř nemohla dýchat.

Nejdřív ji napadlo, že to není její mobil. Ale v levém horním rohu byla prasklina, jak jí přístroj upadl, a domovské tlačítko reagovalo až na poněkolikáté, jak byla v posledních týdnech zvyklá.

Všechno souhlasilo.

Všechno kromě obrázku na pozadí.

Měla tam být fotografie Smilly, její bílo-hnědé bostonské teriérky, která před třemi lety umřela na hypertrofickou kardiomyopatii. Jenže tam žádná Smilla nebyla.

Na fotce byla ona sama.

Spala na ní doma ve své vlastní posteli přesně v tom stejném tričku, které na sobě měla právě teď. Byl na něm dokonce i flek od zubní pasty ze včerejšího večera, což znamenalo, že ji někdo vyfotil během uplynulé noci. Takže se jí někdo vloupal do bytu.

Možná je to jen nějaká technická chyba. Nějaká nová funkce fotoaparátu, kterou omylem zapnula, než šla spát. Ale ne, bylo to vyfocené seshora. Někdo tu musel být.

Dělá si z ní někdo legraci? Že by si někdo z jejích četných nočních návštěv, které zde v posledních letech uvítala, nechal vyrobit kopii klíče? Ale jak by k tomu asi bez jejího vědomí došlo? Anebo je to varování od někoho z práce, aby se přestala tolik prosazovat? Otázky jí vířily v hlavě jako míčky v losovacím zařízení. Mezi zaměstnanci se sice určitě vyskytovala řada zahořklých lidí, ale Molly si přes veškerou snahu nedokázala vzpomenout na nikoho, kdo by byl natolik vyšinutý, aby se dopustil něčeho takového.

Pak ji to napadlo.

Co když je pořád ještě v bytě? Co když na ni číhá za dveřmi ložnice? Co když je přímo tady…

Snažila se uklidnit a přesvědčovala se, že jen zbytečně panikaří. Ale nešlo to. Pokud sebere odvahu a vyleze z postele, bude potřebovat něco na obranu. Něco víc než polštáře a deku. Možná nástěnnou lampičku. To sice zdaleka nebyla ideální zbraň, ale nic jiného v dosahu neměla.

Copak má šanci ubránit se úplně cizímu člověku? Zbláznila se? Jí přece stačí uvidět pavouka a je mrtvá strachy. Převálcovat někoho na jednání věcnými argumenty byla jedna věc. Fyzické násilí bylo něco úplně jiného.

Ale jaké má možnosti? Má vůbec na vybranou?

Co nejopatrněji a nejtišeji se otočila, popadla oběma rukama lampičku za horní část a trhla jí. Dva šrouby se uvolnily ze zdi a na černý polštář se snesl bílý sádrový prach. Vytáhla lampičku ze zásuvky, obtočila si kabel kolem levé ruky a pravou uchopila držák lampičky. Pak teprve se odvážila vylézt z postele.

Slyšela tlukot svého srdce, přidřepla si a podívala se pod postel. Kromě váhy a pojízdné zásuvky s erotickými pomůckami tam nic nebylo, což ani neočekávala. Na druhou stranu stále nemohla uvěřit tomu, že ji někdo opravdu v noci vyfotil jejím vlastním mobilem. Vstala, popošla nalevo ke skříni s úklidovými potřebami a prudce otevřela dveře. Ale ani tam se nikdo neschovával. Molly vyměnila lampičku za kovovou trubku od vysavače a prohledala zbylé skříně.

Ať už se k ní vloupal kdokoli, v ložnici nebyl, což ji z nějakého důvodu uklidnilo. Dokud zůstane tady, nemůže se jí nic stát.

Stále má mobil a mohla by někomu zavolat. Ale komu? S Gittan, svou kdysi nejlepší kamarádkou, nemluvila od předloňských Vánoc, kdy jí došla trpělivost s jejími žvásty o tom, aby se dala do kupy, někoho si našla a usadila se. V práci se také nikomu nesvěřovala. Kolegové by to vnímali jako projev slabosti a ona si právě teď nic takového nemohla dovolit.

Patrně by mohla zavolat na policii. Ale ti by se jí určitě nejdřív začali vyptávat, jestli je pachatel stále v bytě. Molly tedy strčila do dveří ložnice nohou a ty se nehlučně otevřely.

Všude bylo naprosté ticho. Nezvyklé ticho, když tak nad tím uvažovala. Jako by se provoz na Järnvägsgatan o pár bloků dál zastavil a stařík v bytě o patro níž poprvé v životě vypnul televizi. To ticho jen zdůrazňovalo vážnost situace a její obavy se vystupňovaly.

Vkročila do obývacího pokoje a rozhlédla se. Rohová pohovka u okna stála na svém místě. Stejně tak křeslo, knihovna a jídelní stůl v druhém rohu. V obýváku vlastně nebylo kam se schovat, a tak se odvážila do předsíně a dál do kuchyně.

I tam to vypadalo přesně jako předešlého večera. Nádobí od večeře bylo vyrovnané na odkapávači a zavázaný sáček s vymytými plastovými obaly ležel na podlaze a čekal, až ho cestou k autu vyhodí do kontejneru. Dveře do spíže otevřela spíš jen pro formu. Pak rozsvítila v koupelně a zjistila, že na podlaze jsou pohozené kalhotky ze včerejška a že závěs u vany je zatažený. Nechala ho takto ona, anebo se za ním někdo ukrývá?

Nachystala si kovovou trubku od vysavače, popošla k závěsu a strhla ho stranou.

Nikdo tam nebyl.

Možná si opravdu ve spánku omylem udělala selfie. Vlastně by jí to bylo i celkem podobné. Co si pořídila nový mobil s objektivem i na přední straně, vyfotila si už tolik selfíček, že měla skoro plnou paměť. Určitě existuje nějaké přirozené vysvětlení a ona to celé jen nafoukla, protože má nervy na pochodu před prezentací pro vedení.

Tep se jí pomalu zklidňoval a ona si konečně oddechla, odložila kovovou trubku, sundala si tričko a vlezla do vany. Zatáhla závěs, otočila kohoutkem a počkala, až místo ledové vody začne téct skoro horká, pak teprve přepnula na sprchu.

Zbožňovala, když ji horká voda pálila na kůži, a pustila si ještě teplejší. Vydržela by pod sprchou stát donekonečna a dnes ráno to potřebovala víc než kdy jindy. Připadalo jí, že každá kapka z ní postupně smývá obavy.

Vypnula vodu a halabala se osušila, než vylezla z vany. Zrcadlo se jako obvykle zamlžilo, a i když věděla, že se to nemá dělat, otřela ho ručníkem.

Ozval se křik, náhlý a překvapivý, tak hlasitý, že ji zabolelo v uších. Teprve po chvíli si uvědomila, že ten křik vydává ona. Byl čistě instinktivní a nebral konce. Zároveň se zrcadlo opět orosilo a její odraz byl stále mlhavější.

I přesto bylo jasně vidět, že jí někdo ustřihl skoro celou ofinu.

2

MŮŽEŠ ZA TO TY…

Zvuk střely připomínal šíp letící vzduchem. Svištění, kterému nepředcházela žádná rána, jen vyrovnání podtlaku. Nevinné, sotva znatelné syknutí, jako když otevřete novou tubu s tenisovými míčky.

Úplně za všechno…

Matilda, jeho vlastní dcera, se popadla za břicho a zírala na zvětšující se rudou skvrnu na svém tričku. S nechápavým pohledem a rukama ulepenýma od krve se zhroutila na bílý koberec.

Jenom ty…

Všechno se seběhlo strašně rychle, a přesto si Fabian Risk dokázal celý průběh událostí přehrát jako film, políčko po políčku.

Jeho ruce konečně pevně uchopily pistoli, namířily a stiskly spoušť. Z otvoru v pachatelově čele vytryskla krev a Fabianovi došlo, že všechno skončilo. Příliš pozdě. A nakonec slova jeho vlastního syna, která ho budou provázet už navěky věků.

Že za všechno může on. On a nikdo jiný. Byla to čistá pravda.

Výstřel, který Matildu připravil o život, pro něj byl naprostým překvapením, navzdory všem varováním, kterých se mu dostalo. Vůbec si jich nevšímal, soustředil se jen na vyšetřování a na následky nemyslel.

A teď tu sedí v první řadě, po jednom boku Theodora, po druhém Sonju, na sobě tmavý oblek, který naposledy oblékl na pohřbu mladé Dánky Mette Louise Risgaardové v kostele v Lellinge před dvěma lety. Tentokrát pod spoustou květin v příliš malé rakvi leží zavřená jeho vlastní dcera.

Ale viník se nezměnil. Je jím on.

Sonja vedle něj plakala, Theodor na druhé straně marně potlačoval slzy. On sám necítil nic. Jako by už všechny emoce vyčerpal během posledních čtyř týdnů, kdy se Sonjou bděli u Matildina lůžka a jako na horské dráze se zmítali mezi nadějí a zoufalstvím. Zavraždili mu dceru přímo před očima, ale on se stresoval jen tím, že nic necítí. Ani neslyšel, co říká kněz. I když mluvil do mikrofonu a byly tu reproduktory, slova se v prostoru odrážela a splývala mu v jedno.

„Doufám, že víš, že za to můžeš ty?“

Hlas se ozval tak tiše, že nebylo možné určit, odkud přichází.

Fabian se otočil k Theodorovi. „Promiň, co jsi říkal?“

„Ty neslyšíš? Říkal jsem, že za to můžeš ty!“ Theodor to vyslovil tak nahlas, že kněz utichl.

„Theodore, teď ne,“ vypravil ze sebe Fabian. „Probereme to později.“

„Jak to, později?“ vložila se do toho Sonja a teď už je poslouchalo celé shromáždění. „Vždyť už pozdě je. Ty jsi to nepochopil? Naše dcera už není!“ Propukla v pláč.

„Sonjo, prosím…“ Fabian ji chtěl obejmout, ale ona ho odstrčila.

„Theo má úplnou pravdu. Za všechno můžeš ty!“

„Přesně tak. Takže to nezkoušej hodit na nás,“ ozval se za ním další hlas.

Fabian se otočil a uviděl svou šéfovou Astrid Tuvessonovou spolu s kolegy Ingvarem Molanderem, Skálou a Irene Liljovou. Chystal se jí právě zeptat, proč se do toho plete, ale přerušily ho tóny varhan, které spustily další žalm, načež zbytek shromáždění povstal a dal se do zpěvu.

On na to neměl sílu, zůstal sedět a těkal pohledem po všech lidech, kteří stáli kolem něj a zpívali. Až na Molandera, který sice otvíral ústa, ale nezpíval. Spíš to vypadalo, že něco říká. Mluví snad na něj?

Fabian na sebe ukázal. Molander přikývl, naklonil se k němu a pošeptal mu do ucha: „Nech toho.“

„Čeho?“ Fabian ničemu nerozuměl.

„Stejně mi nikdy nic nedokážeš.“ Molander vyplázl jazyk jako oběšenec a dal se do smíchu, který přehlušila zpětná vazba knězova mikrofonu.

Do Fabianova podvědomí stále hlouběji pronikal zvuk alarmu. Nepříjemné pípání ho nakonec přimělo otevřít oči a on si uvědomil, že vůbec není v kostele, ale v nemocničním pokoji, kde se poslední měsíc se Sonjou střídali u Matildy. Jediné, co nepoznával, byl špinavě bílý závěs, který odděloval Matildinu postel od zbytku pokoje.

Zpoza něj se ozývaly hlasy a Fabian vstal z křesla, rozhrnul závěs a uviděl, jak jedna ze tří sester mačká a otáčí knoflíky pípajícího přístroje. Zbylé dvě stály po obou stranách postele a kontrolovaly Matildě tep a oční bělma.

„Co se stalo?“ zeptal se, ale odpovědi se nedočkal. „Pardon, ale může mi někdo vysvětlit, co se tu sakra děje?“

Pronikavé pípání ustalo a zanechalo po sobě tíživé ticho. Sestry se po sobě podívaly a Fabian se z jejich pohledů snažil vyčíst, jestli mají situaci pod kontrolou.

Pak Matilda zakašlala a otevřela oči. Jeho milovaná dceruška, která byla celou věčnost v bezvědomí, se konečně tázavě rozhlédla po pokoji. V tu chvíli mu vyhrkly slzy. Jako by čekaly jen na tento okamžik, aby mohly konečně vytrysknout.

„Ahoj Matildo. Jak se cítíš?“ zeptala se jedna ze sester a mile se na ni usmála.

Matilda se na ně mlčky dívala.

„Matildo, ty ses probudila.“ Fabian se protlačil k posteli a vzal ji za ruku. „Vrátila ses nám. Chápeš to? Tys to přežila.“ Otočil se na sestru. „Že ano? Že se z toho dostane?“

„Určitě,“ odpověděla sestra a ostatní souhlasně přikývly. „Všechny hodnoty vypadají dobře.“

„Slyšelas to, Matildo? Všechno vypadá dobře.“ Pohladil ji po tváři, ale ona odvrátila hlavu. „Matildo, copak je? Tys mě neslyšela? Dostaneš se z toho.“

Matilda zavrtěla hlavou a zdálo se, že se co nevidět rozpláče.

Table of Contents

PROLOG

ČÁST PRVNÍ

1

2