Sandra Brown

SEEING RED

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc. and

P. & R. Permissions & Rights Ltd.

Translated from the English SEEING RED

Copyright © 2017 by Sandra Brown Management, Ltd.

First published in the United States of America by Grand Central

Publishing, a division of Hachette Book Group, Inc.

Translation © 2019 by Marie Válková

ISBN 978-80-249-3980-3

Prolog

„Myslel jste si, že zemřete?“

Major nesouhlasně stiskl rty. „Ta otázka nebyla na seznamu, který jsem schválil.“

„Proto jsem se na to nezeptala, když běžely kamery. Ale teď tady není nikdo kromě nás dvou. Ptám se mimo záznam. Bál jste se o svůj život? Napadlo vás, že byste mohl zemřít?“

„Nezastavil jsem se, abych o tom popřemýšlel.“

Kerra Baileyová naklonila hlavu a pochybovačně na něho pohlédla. „To vyznělo jako předem připravená odpověď.“

Sedmdesátiletý muž jí věnoval úsměv, kterým si získal srdce národa. „Však je.“

Mohla to taktně přejít, protože dostala to, kvůli čemu přišla: první interview jakéhokoli druhu, které major poskytl po více než třech letech. Za dnů směřujících k tomuto večernímu živému televiznímu vysílání z jeho domova se dobře poznali. Několikrát spolu energicky diskutovali a často zastávali opačná stanoviska.

Kerra pohlédla na jelení hlavu pověšenou nad krbovou římsou.

„Mám odpor k tomu, aby na mě zíraly oči mrtvých zvířat. Na tom trvám.“

„Zvěřina je jídlo. A omezovat počet kusů ve stádě je ekologicky nutné pro jeho přežití.“

„Z vědeckého hlediska je to rozumná připomínka. Z osobního a vůbec lidského hlediska nechápu, jak někdo může na tak krásné zvíře zamířit a stisknout spoušť.“

„Nikdo z nás tuhle hádku nevyhraje,“ řekl, na což odpověděla se stejnou umíněností: „Nikdo z nás to ani nevzdá.“ Vyprskl smíchy, který vzápětí skončil suchým kašlem.

„Máte pravdu.“ Pohlédl na vysokou skříň na zbraně v rohu prostorného pokoje, zvedl se z hnědého koženého křesla, přistoupil ke skříni a otevřel prosklené dveře.

Jednu z pušek vyndal. „Tuhle mi dala moje žena k posledním Vánocům.“ Přejel rukou po namodralé hlavni. „Nestřílel jsem z ní, co Debra zemřela.“

Kerru dojalo, že u bývalého vojáka vidí lidský povahový rys. „Přála bych si, aby zde na ten rozhovor mohla být.“

„To já také. Chybí mi každý den.“

„Jaké to pro ni bylo, když měla za manžela amerického hrdinu?“

„Dělalo to na ni ohromný dojem,“ zasmál se a opřel zbraň do mezery mezi skříní a zdí. „Každý druhý den se do mě navážela, že nechávám špinavé ponožky na podlaze, místo abych je hodil do koše na prádlo.“

Kerra se zasmála, ale v myšlenkách se vrátila k majorovu synovi, který se netajil odporem k otcově proslulosti. Cítila povinnost pozvat ho, aby se v pořadu objevil vedle otce, možná jenom krátce v poslední sekvenci. Odmítl a vyjádřil se přitom takovým způsobem, že nezůstal prostor pro mylný výklad. Bohudíky.

Major přistoupil k vestavěnému baru. „Po tom všem mluvení jsem dostal žízeň. Sklenička by mi sedla. Co byste si dala vy?“

„Pro mě nic.“ Zvedla se a sebrala kabelku z podlahy vedle křesla, kde předtím seděla. „Hned jak se kolegové vrátí, musíme vyrazit.“

Major objednal pro ni a pětičlennou skupinu jejích spolupracovníků z místní restaurace studenou večeři, a poté co pojedli, zabralo balení jejich vybavení hodinu. Když bylo vše hotovo, požádala je Kerra, aby zajeli natankovat přenosový vůz na dvouhodinovou jízdu zpátky do Dallasu, zatímco sama se ještě zdržela. Přála si zůstat pár minut s majorem sama, aby mu patřičně poděkovala.

Spustila: „Majore, musím vám říct –“

Otočil se k ní a přerušil ji. „Už jste to řekla, Kerro. Opakovaně. Není zapotřebí, abyste to říkala znovu.“

„Vy to možná nepotřebujete slyšet znovu, ale já to potřebuju říct.“ Hlas jí zastřely emoce. „Přijměte prosím moje upřímné poděkování… prostě za všechno. Ani slovy nedokážu vyjádřit, jak jsem vám vděčná.“

Stejně vážným tónem odpověděl: „Rádo se stalo.“ Usmála se na něho a krátce se nadechla. „Můžu vám občas zavolat? Přijít se na vás podívat, kdybych někdy měla namířeno tímto směrem?“

„To bych byl moc rád.“

Dlouze se na sebe zadívali, nedostačující slova zůstala nevyslovená, ale navzájem si sdělovali hloubku svého citu. Pak si zamnul ruce, aby tu sentimentální náladu prolomil.

„Určitě si nedáte drink?“

„Ne, ale odskočila bych si.“ Nechala svůj plášť ležet přes křeslo, ale kabelku si přehodila přes rameno.

„Víte, kde je toaleta.“

Byla v tomto domě už počtvrté a vyznala se tam. Obývací pokoj vypadal jako miniaturní texaské muzeum. Na ošlapané podlaze z tvrdého dřeva ležely jako předložky vydělané hovězí kůže, byly tam reprodukce kreseb Federika Remingtona s kovboji ze starého Západu a kusy nábytku tak velké, že ve srovnání s tím vypadalo majorovo křeslo miniaturní. Jeden východ z hlavní místnosti vedl na chodbu a první dveře vlevo byla toaleta, ovšem s jejím interiérem trochu neladil zásobník na mýdlo ve tvaru rohu dlouhorohého skotu.

Právě si utírala ruce u umyvadla a v zarámovaném zrcadle nad ním si kontrolovala, jak vypadá, do paměti si uložila, aby zavolala své kadeřnici – možná by to chtělo trochu prosvětlit kolem obličeje? –, když zarachotila zástrčka na dveřích, což upoutalo její pozornost. „Majore? Už se kolegové vrátili? Hned jsem tam.“

Neodpověděl, i když vycítila, že na druhé straně dveří někdo je.

Vrátila ručník na kovový kruh připevněný na zdi vedle umyvadla a právě sahala po kabelce, když zaslechla výstřel.

Okamžitě jí vytanul v mysli major, jak bere pušku ze skříně, ale nevrací ji tam. Pokud ji tam dával teď a nešťastnou náhodou vyšla rána… Panebože!

Vrhla se ke dveřím a popadla kulatou kliku, ale hned rukou ucukla, když k ní dolehl hlas. Nepatřil majorovi. „Jak se ti líbí být odteď po smrti?“

Kerra si přitiskla ruku na ústa, aby potlačila nevěřícné, zděšené zakvílení. Dolehlo k ní dupání z obývacího pokoje. Jedny kroky? Dvoje? Dalo se to těžko určit a strach ji připravil o bystrost. Nicméně byla natolik duchapřítomná, že sáhla po vypínači a zhasla.

Se zatajeným dechem poslouchala a sledovala kroky, když přecházely po předložkách, zaduněly na prknech podlahy a pak se k její vzrůstající hrůze ozvaly na chodbě. Došly ke dveřím na záchod a zastavily se.

Zacouvala ode dveří, jak nejtišeji dokázala, ve tmě hledala cestu kolem umyvadla a záchodové mísy, až narazila na dřevem obloženou stěnu. Snažila se dýchat neslyšně, nicméně jako modlitbu opakovala jediné slovo: Prosím, prosím, prosím. Ať byl na druhé straně dveří kdokoli, pokusil se otočit klikou a zjistil, že je zamčeno. Zkusil to znovu, pak se dveře zatřásly, jak se snažil otevřít je násilím. Pro toho, kdo je chtěl otevřít, znamenaly jediné. Někdo za nimi je.

Objevili ji.

Z obývacího pokoje se přihnal někdo další. Na dveřích zaduněly rány něčím, co si představovala jako pažbu pušky. Neměla nic, čím by se proti ozbrojeným útočníkům bránila. Jestli skutečně smrtelně postřelili majora a dostanou se přes tyto dveře, zemře i ona.

Měla jedinou možnost uniknout a muselo to být hned. Posuvné okno za ní bylo malé, ale představovalo možnost, jak se dostat ven živá. Nahmátla zámek, který držel obě jeho části, a uvolnila ho. Vsunula prsty do úchytů ve spodní části okna a vší silou zatáhla. Nehnulo se.

Buchbuchbuch! Rány následující rychle po sobě uvolnily zástrčku a roztříštily okolní dřevo.

Nebylo už zapotřebí zachovávat ticho, a tak Kerra vzlykala a hlasitě se nadechovala. Prosím, prosím, prosím. Naříkavě žádala o záchranu ze zdroje silnějšího, než byla sama, protože si připadala bezmocná.

Veškerou sílu vložila do toho, aby okno vysunula. Uvolnilo se tak nečekaně, že ji to na okamžik zaskočilo. Další neurvalý pokus vylomit dveře roztříštil zástrčku. Slyšela, jak její kovové kusy dopadají na podlahu.

Přehodila nohu přes okenní rám a sehnula se, aby se protáhla hlavou a rameny. Pak se vrhla ven a dopadla na zem. Přistála na rameni. Ostrá bolest jí vzala dech. Levou paži měla jako ochrnutou a nepoužitelnou. Překulila se na břicho a s pomocí pravé paže se zvedla. Po několika vrávoravých krocích znovu nabyla rovnováhy a sprintem se rozběhla. Za sebou slyšela, jak se dveře záchodu s bouchnutím rozletěly.

Ohlušil ji výstřel z brokovnice a urazil horní větev z mladého stromu. Běžela dál. Další výstřel zasáhl balvan a jeho odštěpky ji sekaly do nohou jako šipky.

Kolikrát se netrefí, než ji zastřelí?

Žádné městské světlo sem nedopadalo, svítil jen srpek měsíce. Tma z ní dělala obtížně viditelný terč, ale rovněž jí bránila vidět dál než pár kroků před sebe. Běžela poslepu, zakopávala o kameny, podrost a nerovnou půdu.

Prosím, prosím, prosím.

Vtom pod ní bez varování půda povolila. Kerra padala dopředu a chytit se mohla jenom vzduchu. Bezmocně dopadla na zem a kutálela se, klouzala a padala.

Kapitola první

O šest dní dříve

Trapper byl prakticky v kómatu, když klepání začalo.

„Krucinál,“ zamumlal do dekorativního polštáře pod hlavou. Na obličeji bude mít otisk čalounění, až se zvedne. Jestli se zvedne. V tuhle chvíli neměl v úmyslu se pohnout, dokonce ani otevřít oči.

Klepání mohlo být součástí snu. Možná nějaký zedník v domě poklepává zdi a hledá dutiny. Že by městský datel? Cokoli. Když ten zvuk bude ignorovat, možná zmizí.

Ale po patnácti vteřinách požehnaného ticha se ozvalo další zaklepání. Trapper zaskřehotal: „Je zavřeno. Vraťte se později.“

Další tři zaklepání byla neodbytná.

Zanadával, překulil se na záda, mrsknul zmuchlaným polštářem přes kancelář a položil si paži přes oči, aby mu do nich nešlo denní světlo. Žaluzie na okně byly jen pootevřené, ale z těch veselých tenkých proužků slunečního světla ho bolely oči.

S jedním okem zavřeným spustil nohy z pohovky na podlahu. Když se postavil, zakopl o odhozené boty. Palcem nakopl mobil a poslal ho po podlaze pod křeslo. Zapochyboval, že by se dokázal narovnat, kdyby se sklonil tak hluboko, takže nechal mobil, kde byl.

Stejně nikdo nijak často nevolal. Ruku si přitiskl na spánek, v němž mu bušilo, a s jedním okem stále zavřeným se mu podařilo dojít na druhou stranu kanceláře, aniž vrazil do spodní zásuvky kovového pořadače. Z důvodu, na který se nepamatoval, byla vytažená.

Přes mléčné sklo v horní polovině dveří rozpoznal nějakou postavu, a právě zvedala pěst, že znovu zaklepe. Aby zabránil dalšímu utrpení, které by mu to způsobilo, Trapper odemkl a pootevřel dveře.

Ohodnotil ji za dvě vteřiny. „Zmýlila jste si kancelář. O patro výš. První dveře napravo od výtahu.“

Chystal se dveře přibouchnout, když vtom se zeptala:

„John Trapper?“

Zatraceně! Zapomněl na schůzku? Podrbal se na temeni, kde ho vlasy bolely až ke kořínkům. „Kolik je hodin?“

„Čtvrt na jednu.“

„Který den?“

Zhluboka se nadechla a pomalu vydechla. „Pondělí.“ Prohlédl si ji od hlavy k patě a vrátil se k jejímu obličeji.

„Kdo jste?“

„Kerra Baileyová.“

To jméno nespustilo žádný zvonek v mozku, i když by ho těžko slyšel, kvůli bušení v lebce. „Hele, jestli jste přišla kvůli parkovacímu automatu –“

„Tomu před budovou? Co ho někdo porazil?“

„Nechám ho na své náklady vyměnit. Zaplatím jakékoli další škody. Zanechal bych v tom smyslu vzkaz, ale neměl jsem u sebe nic, abych ho mohl napsat –“

„Nejsem tady kvůli parkovacímu automatu.“

„Aha. Hm. Měli jsme schůzku?“

„Ne.“

„Tedy, teď právě se mi to nehodí, paní…“ Byl v koncích.

„Baileyová.“ Oznámila to stejně netrpělivým tónem, jakým řekla pondělí.

„Je důležité, abychom si dříve či později promluvili. Můžu dál?“ Ukázala na dveře, které držel Trapper na pár centimetrů otevřené.

Ženu, která vypadala jako ona, by nerad odmítl kvůli čemukoli. Ale hlavu měl otupělou, košili nezapnutou a vytaženou z kalhot. Doufal, že má zapnutý poklopec, ale v případě, že ne, neodvážil se na to upozornit tím, že by si to zkontroloval. Jeho dech by zastavil hodiny.

Ohlédl se za sebe na ten nepořádek: sako od obleku a vázanka visely přes opěradlo židle; vysoké boty se válely u pohovky, jedna stála, druhá ležela; jedna černá ponožka visela přes područku křesla, druhá byla bůhvíkde; prázdná láhev od šampaňského Dom Pérignon jenjen spadnout z rohu jeho psacího stolu.

Potřeboval se osprchovat. Nutně si potřeboval odskočit. Ale rovněž naléhavě potřeboval klienty a ona měla všude na sobě napsáno „prachy“. Její kabelka bez přehánění taky. Byla velikosti malého kufru a nesla iniciály módního návrháře. I kdyby hledala daňového právníka o patro výš, ocitla by se ve společensky nižším prostředí.

Kromě toho, odmítl snad někdy ženu v nesnázích?

Odstoupil a otevřel dveře; pokynul jí ke dvěma židlím s rovným opěradlem u psacího stolu. Přirazil patou zásuvku kartotéky a pořád ještě se dostal k psacímu stolu dřív než ona a stihl dát stranou prázdnou, ale páchnoucí krabičku od čínského jídla a poslední číslo časopisu Maxim. Fotku na obálce řadil ke svým oblíbeným, ale ona by mohla mít výhrady.

Na jednu židli se posadila, na druhou si položila kabelku. Když obcházel stůl, zapnul si prostřední knoflík na košili a přejel si rukou přes ústa a bradu.

Spustil se na židli za stolem a přistihl ji, jak pozoruje láhev od šampaňského, která se vzpírala zemské přitažlivosti. Zachránil ji z rohu psacího stolu a jemně, aby nenadělal hluk, ji odložil do odpadkového koše. „Kamarád se ženil.“

„Včera večer?“

„V sobotu odpoledne.“

Nadzvedla obočí. „To musela být svatba.“

Pokrčil rameny a opřel se na židli. „Kdo mě doporučil?“

„Nikdo. Našla jsem si adresu na vaší webové stránce.“

Trapper zapomněl, že ji vůbec má. Zaplatil nějakému studentovi pětasedmdesát dolarů, aby mu ji zřídil. Od té doby po ní nevzdechl. Ona byla první klient, kterého mu stránka vynesla.

Vypadala, jako by si mohla dovolit něco mnohem lepšího.

„Omlouvám se, že jsem se ukázala bez domluvené schůzky,“ řekla. „Dnes ráno jsem se několikrát pokoušela vám dovolat, ale stále se mi ozývala hlasová schránka.“

Trapper střelil pohledem ke křeslu, pod které zajel jeho mobil. „Na svatbě jsem vypnul vyzvánění. Asi jsem ho zapomněl zase zapnout.“ Co nejdiskrétněji si poposedl v marné snaze ulevit měchýři.

„Je docela brzo, paní Baileyová. Říkala jste, že je to důležité, pro vás ovšem ne dost, abyste si sjednala schůzku. Co pro vás můžu udělat?“

„Ráda bych, abyste kvůli mně zasáhl a přesvědčil svého otce, aby mi udělil rozhovor.“

Mohl říct Jak prosím? nebo Promiňte? nebo Tak docela jsem vám neporozuměl. Ale vyslovovala dokonale, takže pravil: „To má být vtip?“

„Ne.“

„A teď vážně, kdo vás na tohle nasadil?“

„Nikdo, pane Trappere.“

„Říkejte mi Trappere. Ale nesejde na tom, jak mě budete oslovovat, protože si už stejně nemáme co říct.“ Zvedl se a zamířil ke dveřím.

„Ani jste mě nevyslechl.“

„Ale jo, vyslechl. A teď kdybyste mě omluvila, jdu se vymočit a pak se musím vyspat z kocoviny. Až budete odcházet, zabouchněte dveře. Doufám, že až se v téhle čtvrti vrátíte k vozu, najdete ho tam.“

Bos vyšel z místnosti a pustil se ponurou chodbou k pánským toaletám. Použil pisoár, pak přistoupil k umyvadlu a zadíval se na sebe do zašlého popraskaného zrcadla nad ním. Vypadal příšerně.

Sehnul se ke kohoutku a nabíral si vodu do úst, dokud nezahnal strašlivou žízeň, pak strčil pod kohoutek hlavu. Vytřásl vodu z vlasů a utřel si obličej papírovými ručníky. Přikývl, že takhle by to už šlo, a cestou zpátky do kanceláře si zapnul košili.

Byla pořád tam. To ho zas tak nepřekvapilo. Vypadala na to, že se snadno nevzdává.

Zeptala se, než ji stačil vykázat: „Proč byste měl něco namítat proti tomu, aby major poskytl interview?“

„Mě se to netýká, ale neudělá to, a to už myslím víte, jinak byste nepřišla za mnou. Jsem totiž poslední člověk na světě, který by ho dokázal k něčemu přimět.“

„Proč?“

Rozpoznal šikovně nastraženou past a vyhnul se jí. „Nechte mě hádat. Jsem vaše poslední naděje?“ Zatvářila se, jako by to přiznala. „Kolikrát jste majora žádala sama, než jste přišla za mnou?“

„Volala jsem mu třináctkrát.“

„Kolikrát vám zavěsil?“

„Třináctkrát.“

„Nestydatý hulvát.“

Tlumeně podotkla: „To musí být rodinný rys.“

Trapper se usmál. „To jediné máme společné.“ Chvíli si ji pozorně prohlížel. „Jste houževnatá. Většina to vzdá dávno předtím, než to zkusí třináctkrát. Pro koho pracujete?“

„Pro televizní společnost O a O v Dallasu – vlastníkem a provozovatelem je televizní síť.“

„Vystupujete v televizi? V Dallasu?“

„Připravuji dokumenty. O osobnostech, událostech a tak. Občas se člověk dostane do nedělních večerních zpráv.“

Trapper o tom pořadu věděl, ale nevzpomínal si, že by ho někdy sledoval.

S jistotou věděl, že nikdy neviděl ji, dokonce ani na místním televizním programu, to by si pamatoval. Měla rovné hladké světlehnědé vlasy se zesvětlenými prameny kolem obličeje. A hnědé oči jako laň. Necelé tři centimetry pod vnějším koutkem levého oka měla mateřské znamínko stejné tmavě čokoládové barvy jako její duhovky. Pleť měla smetanovou, rty plné a růžové. Jen nerad od nich odtrhl pohled, ale udělal to.

„Mrzí mě to, ale přijela jste sem zbytečně.“

„Pane Trappere –“

„Marníte čas. Major se už před lety stáhl z veřejného života.“

„Přesně řečeno před třemi. A nejenže se stáhl, odešel do ústraní. Proč myslíte, že to udělal?“

„Odhaduju, že ho znechutilo se o tom vybavovat.“

„A co vy?“

„Mě to znechutilo už dlouho předtím.“

„Kolik vám bylo?“

„V době bombového útoku? Jedenáct. Byl jsem v páté třídě.“

„Muselo na vás zapůsobit, že se z vašeho otce najednou stala známá osobnost.“

„Nijak zvlášť.“

Chvíli si ho měřila a pak tiše podotkla: „To není možné. Mělo to stejně dramatický dopad na váš život jako na jeho.“ Přivřel jedno oko. „Víte, jak tohle vyznívá? Jako sugestivní otázky. Jako byste se snažila udělat rozhovor se mnou.

Tak to máte smůlu, jelikož se s vámi nehodlám vybavovat o majorovi, o sobě ani o svém životě. Nikdy. S nikým.“

Sáhla do té obrovské kabely a vytáhla kopii fotografie desetkrát pětadvacet centimetrů, položila ji na stůl a přisunula mu ji.

Ani na ni nepohlédl a šoupl ji zpátky. „Už jsem ji viděl.“ Podruhé se zvedl, přistoupil ke dveřím, otevřel je a s rukama v bok tam stál a čekal.

Zaváhala, pak si odevzdaně povzdechla, přehodila si řemínek kabelky přes rameno a připojila se k němu u dveří.

„Zastihla jsem vás ve špatnou chvíli.“

„Ne, tahle je stejně dobrá jako každá jiná.“

„Uvážil byste, že bychom se sešli později, až budete mít čas se…“ Do pohybu ruky zahrnula jeho zubožený stav. „Až se budete cítit líp? Mohla bych vám nastínit, co chci udělat. Mohli bychom si o tom promluvit při večeři.“

„Není o čem mluvit.“

„Zvu vás.“

Zavrtěl hlavou. „Přesto děkuji.“

Vtáhla tvář a skousla si ji, jako by se snažila určit, jakou taktiku použít, aby ho přesvědčila. Mohla by přijít s lascivními návrhy, ale tak daleko by pravděpodobně nezašla, a kdyby přece jenom ano, nakonec by její žádost stejně odmítl.

Rozhlédla se po kanceláři, pak znovu utkvěla pohledem na něm. Špičkou ukazováčku podtrhla slova napsaná podle šablony na matovém skle dveří. „Soukromý vyšetřovatel.“

„Tak to tam stojí.“

„Vaším zaměstnáním je prošetřovat různé věci, řešit záhady.“

Popotáhl. Takové bylo jeho bývalé zaměstnání. Nyní měl co do činění s ubrečenými manželkami, které chtěly, aby jim potvrdil, že jim jejich manželé zahýbají. Pokud se mu podařilo pořídit fotografie, jeho poplatek se zdvojnásobil. Úzkostní rodiče mu platili, aby vystopoval jejich dospívající děti, které utekly z domu. Ty obvykle našel v nějakém průchodu nebo uličce, jak to někomu dělají za heroin.

Práci, kterou dělal, by nenazval řešením záhad. Ani pátráním, když už na to přišlo.

Ale jí odpověděl: „Fort Worth má ve mně vlastního Sherlocka Holmese.“

„Máte licenci?“

„No jasně. Taky zbraň, náboje, všechno.“

„Máte zvětšovací sklo“

Tou otázkou ho zmátla, protože nežertovala. Ptala se naprosto vážně. „Na co?“

Záhadně se usmála těmi výraznými růžovými rty a zašeptala: „Vykoumejte si to.“

Nepřestávala se mu dívat do očí, sáhla do vnitřní kapsičky kabely a vytáhla vizitku. Nepodala mu ji, ale zastrčila ji do škvíry mezi matovým sklem a dveřním rámem vedle slov, která hlásala jeho zaměstnání.

„Až si to rozmyslíte, na vizitce je číslo mého mobilu.“

To dřív peklo zamrzne.

Trapper vytáhl vizitku z mezery, odhodil ji do odpadkového koše a přirazil za návštěvnicí dveře kanceláře.

Nemohl se dočkat, aby už byl doma a vyspal se z pozůstatků kocoviny v pohodlnějším prostředí. Popadl ponožku z opěrky pohovky a začal hledat druhou.

Po několika otravných minutách a za nápaditého nadávání ji našel ve vysoké botě. Natáhl si ponožky, ale usoudil, že potřebuje aspirin, než se dooblékne. Přešel k psacímu stolu, vytáhl zásuvku a zadoufal, že tam objeví zapomenutou lahvičku analgetik.

Ta zatracená fotografie ležela na očích tam, kde ji nemohl přehlédnout.

Ale ať už se na ni podívá nebo ji jakkoliv jinak vezme na vědomí, nebo dokonce popře, že vůbec existuje, nikdy se té fotografie nezbaví. Té Baileyové zalhal. Poté co ta fotka před pětadvaceti lety obletěla svět, nebyl jeho život už nikdy jako předtím.

Žuchl na židli za psacím stolem a zadíval se na ten zpropadený snímek. Hlava ho bolela, oči pálily, ústa a hrdlo měl pořád vyprahlé. Sice si uvědomoval, že je to masochistické, ale i tak sáhl přes stůl a přisunul si fotografii blíž.

Kdekdo ji za poslední čtvrtstoletí viděl nejméně jedenkrát. Zařadila se mezi oceňované snímky na první stranu novin mapujících klíčové chvíle: vztyčování praporu na Iwošimě; námořník líbající zdravotní sestru na Times Square v Den vítězství v Evropě; nahá vietnamská holčička utíkající před napalmem; hořící a hroutící se mrakodrapy Světového obchodního centra.

Ale před jedenáctým zářím zde ještě byly výbuchy v hotelu Pegas v centru Dallasu. Otřásly městem, jež se stále ještě nevyrovnalo se zavražděním Kennedyho, zničily význačnou budovu, připravily o život sto devadesát sedm lidí a téměř sto jich vážně zranily.

Major Franklin Trapper vyvedl z doutnajících sutin hrstku těch, kteří přežili a probíjeli se do bezpečí.

Když vybuchly první bomby, fotograf, který pracoval pro jedny dallaské noviny, právě u psacího stolu v redakční místnosti pojídal roládu plněnou ovocem. Výbuch ho ohlušil. Otřes roztřásl budovu a vytvořil pukliny v xylolitové podlaze pod jeho stolem. Okna se vysypala.

Ale jako starý hasičský kůň měl v sobě rozběhnout se k místu neštěstí. Popadl fotoaparát, seběhl po požárním schodišti, a když se vyřítil z budovy novin, hnal se ke zdroji černého dýmu, který už pohltil dějiště neštěstí. Dostal se na místo dřív než zásahové jednotky a začal pořizovat fotografie, včetně té, z níž se stala ikona: Franklin Trapper, který právě odešel z armády do výslužby, se vynořil z doutnající budovy v čele zubožené skupiny omámených, popálených, krvácejících a kašlajících lidí, v náručí nesl dítě, nějaká žena se ho držela za cíp kabátu a muž se zlomeninou holenní kosti se o něho opíral jako o berlu.

Fotograf, který teď už nežil, získal za tento snímek Pulitzerovu cenu. Hrdinský čin, který zachytil na film, zaručil jemu i té fotografii nesmrtelnost.

A jak Trapper dobře věděl, ta nesmrtelnost trvala od té doby.

Příběh té fotografie a lidí na ní vyšel najevo až později, když ti, kteří skončili v nemocnici, byli schopní podat osobní svědectví.

Nicméně v té době se stala přední zahrada domu Trapperových v předměstském Dallasu tábořištěm médií. Major – jak se mu všeobecně říkalo – se stal národním symbolem statečnosti a sebeobětování. V létech, která následovala po onom dni v roce 1992, se stal vyhledávanou osobností. Obdržel všemožná uznání a ocenění, mnohá byla po něm pojmenována. Dostával pozvání do Bílého domu od každé nastupující vlády. Na státních obědech ho představovali zahraničním návštěvám, jež mu vzdávaly hold za jeho odvahu. Postupem času nová neštěstí vynesla do popředí nové hrdiny. Hasič, který zachránil batole při teroristickém útoku na federální budovu v Oklahoma City, na nějakou dobu zastínil majorovu osobnost, ale brzy se major znovu objevil na seznamu hostů debatních televizních pořadů. Jedenácté září mu poskytlo nové hledisko k proslovům: jeho nahodilý hrdinský čin ve srovnání s těmi, které každý den konají neopěvovaní hrdinové. Přes dvacet let udržoval svůj příběh aktuální a významný.

Načež před třemi lety jako když utne. Žil v ústraní, vyhýbal se veřejné pozornosti a odmítal žádosti o veřejná vystoupení a rozhovory.

Ovšem jeho legenda žila dál. Což byl také důvod, proč se čas od času objevili novináři, životopisci a filmoví producenti a dožadovali se jeho času, aby mu mohli udělat nabídku. Nikdy jim čas nevěnoval.

Až dodnes vůbec nikdo nevyhledal Trapperovu pomoc, aby získal přístup k jeho slavnému otci.

Drzost Kerry Baileyové už ho takhle štvala, a hrom aby do ní, že tou poznámkou o zvětšovacím skle vzbudila jeho zájem. Co by asi tak mohl na té fotografii vidět, co už neviděl bezpočtukrát?

Toužil po horké sprše, aspirinu, svojí posteli a měkkém polštáři.

„Čert to vem.“ Vysunul zásuvku psacího stolu, a místo aby sáhl po lahvičce aspirinu, prohrabal se zásuvkou až dozadu a vylovil dávno zapomenutou lupu.

O čtyři hodiny později stále ještě seděl za stolem, pořád páchl, i hlava ho stále bolela, oči měl podrážděné. Ale všechno ostatní se změnilo.

Odložil lupu, oběma rukama si zajel do vlasů a stiskl si hlavu v dlaních. „To jsou věci.“

Table of Contents

Prolog

Kapitola první