Simon Toyne: Chlapec, který viděl

Copyright © Simon Toyne 2017

All rights reserved

Translation © Stanislav Pavlíček, 2019

ISBN 978-80-7617-904-2

Pro mou sestru Becky, jejího manžela Joea a maličkého Williama Quinna Francesca Pingta, narozeného 16. 11. 2016.

Kdo ví, co tento chlapec uvidí?

I

„Tři mohou udržet tajemství, pokud dva z nich jsou mrtví.“

Benjamin Franklin

1

Nic jiného nepáchne tak jako krev.

A krev smísená se strachem – to je ještě jinačí. Josef Engel ji necítil už více než sedmdesát let – sedmdesát let a pořád si to pamatoval, jako kdyby ty roky nebyly nic. A tentokrát ten zápach vycházel přímo z něj. Hleděl dolů na své scvrklé tělo, hlavu měl moc těžkou na to, aby ji zvednul, a jeho stará kůže byla na kostře ze žeber prověšená jako celta. Jasně zbarvená krev kapala na její bílou barvu; vytékala z řezných ran na jeho hrudi, které vytvářely hvězdu Davidovu. Jiné rány při krvácení lechtaly, sečné rány na zádech, kde byl bičován, a vpichy od něčeho, co mu současně bylo vráženo do masa, aby to vyvolávalo novou bolest, když už si myslel, že pocítil všechny její druhy. Ta bolest byla nyní vším.

Pálila jako oheň, jenž proniká do těla, které zůstávalo podivně ochablé a zbytečné.

Ten muž přišel těsně před zavírací hodinou, vešel do dílny a objal Josefa jako starého přítele. Josef jeho objetí opětoval, překvapený počínáním toho muže, který byl oblečený celý v černém a připomínal stín. Pak ucítil na krku píchnutí a pokusil se odtáhnout. Ten stínovitý muž ho ale držel pevně a od toho vpichu se mu do celého těla rychle šířila chladná otupělost. Pokusil se volat o pomoc, ale vyšlo z něj jen blábolivé zaúpění a jeho hlava klesla dopředu na krční svaly, neboť už nebyla schopna udržet váhu jeho lebky. Poblíž stejně nebyl nikdo, kdo by to slyšel. A ten muž to musel vědět, protože nebyl rozrušený ani nespěchal, když Josefa klidně posouval do středu jeho krejčovské dílny a proplétal se přitom mezi bezhlavými figurínami. Josef se zhroutil na podlahu uprostřed místnosti a jeho artritická kolena přitom zapraskala, jako když vystřelí, další památka na dobu před sedmdesáti lety.

Josef sledoval stín toho muže, vrhaný díky střešním oknům a plující po dřevěné podlaze, zatímco mu dotyčný sundával košili. Těsně před Josefovýma očima se objevila žiletka, pomalu se obracela, takže světlo dopadlo na ostří jejího okraje ještě před tím, než prořízla bílé maso až na kost a kolem začala vyvěrat krev a stékat po jeho hrudi na podlahu. Celé to pozoroval a lapal po dechu při explozích bolesti, kterou z něj ta žiletka vytahovala. Přemítal o tom, jak je možné, že jsou v jeho starém těle obsažena tak strašná muka a proč ty drogy, jež ochromily jeho svaly, nedokázaly zablokovat bolest. Byl vězněm svého vlastního těla, cítil vše, ale nedokázal udělat nic, aby to zastavil. Zalilo ho teplo, nejprve když se vyřinula jeho krev a pak když se vyprázdnil jeho měchýř a střeva. Když ho zasáhl zápach tím vyvolaný, rozplakal se, protože i ponížení už bylo příliš bolestné.

Josef se takhle nebál už od války, kdy byly bolest a smrt v pracovních táborech běžné. Tehdy smrti unikl, ale nyní ho dostihla. Pozoroval, jak se její stín pohybuje po vyleštěné dřevěné podlaze, slyšel, jak se odemykají vstupní dveře, a doufal, že ten stínový člověk odchází. Ale dveře byly opětovně uzamčeny a ten stín se vrátil a cosi položil na podlahu před něj.

Do Josefových očí vhrkly slzy, když četl ta vybledlá zlatá písmena na dřevěné skříňce s šicím strojem – Pfaff. Byla to stejná značka jako stroj, na kterém se naučil šít, než přišla válka a svět potemněl, přičemž jediné, co tehdy chtěl, bylo naslouchat vrnění jeho horečně se činící jehly a vytvářet pomocí ní krásné věci. Do oblého vrchu skříňky byly vyvrtány dírky a k jedné straně byla připevněná malá dvířka s posuvnou zástrčkou, díky níž byla dvířka zavřená. Zevnitř vycházelo škrábání.

„Du weißt warum dies dir passiert ist?“

Mužova němčina měla přízvuk a jeho hlas Josef nepoznával. Znovu se pokusil pohlédnout vzhůru, ale jeho hlava byla pořád moc těžká.

„Víš, proč se ti to stalo?“ zopakoval hlas a před Josefovým obličejem se objevil telefon. Světlo vycházející z jeho displeje bylo ve večerním šeru až příliš jasné.

„Errinerst du dich hieran?“ zeptal se ten hlas.

Josef se mhouřením očí bránil jasu a podíval se na černobílou fotografii, kterou ukazoval displej telefonu.

„Errinerst du dich hieran?“ zopakoval ten hlas. „Pamatuješ si na to?“

Josef si to samozřejmě pamatoval.

Ruka přejela po displeji a objevily se další fotografie, drsné obrázky těch strašných věcí, které Josef viděl na vlastní oči: hromady těl v masových hrobech; živoucí kostry za ploty z ostnatého drátu, klečící v bahně a příliš slabé na to, aby mohly stát, kostnatá ramena zakrytá pruhovanými vězeňskými mundúry, hlavy oholené, vytrčené vpřed, zatímco nad nimi stáli muži v šedých uniformách a v rukou v kožených rukavicích drželi biče a střelné zbraně anebo napjatá vodítka zuřivě vrčících psů.

„Měls v tom táboře umřít,“ řekl ten hlas. „Měli jsme tě vymazat, ty lidská skvrno, když jsme měli příležitost.“

Josef upřeně hleděl do očí hluboce vpadlých do obličejů, podobných lebkám, a představoval si ty kostnaté ruce, jež se k němu natahovaly ze vzdálenosti sedmdesáti let a vtlačovaly se mu do hrudníku.

„Der bleiche Mann,“ zašeptal a jeho zdřevěnělý jazyk činil ta slova obtížně srozumitelnými.

Stín na podlaze se k němu přiblížil. „Pověz mi o něm. Pověz mi o tom bledém muži.“

„Er kommt,“ odvětil Josef a jeho jazyk se obtáčel kolem řeči, kterou

už desítky let nepromluvil. „Přichází.“ Jeho mysl se nyní začala toulat, zamlžena intenzivní bolestí šířící se z hrudi. „Zachrání mě und die Ande- ren… Comme la dernière fois. Přijde a znovu nás zachrání.“

„Die Anderen,“ zopakoval ten hlas. „Pověz mi o těch ostatních. Pověz mi, co se stalo v táboře. Uveď své jméno a učiň přede mnou doznání.“

Josef chvíli váhal a pak začal mluvit. Slova z něj plynula ve stálém proudu, uvolněném tou drogou a pocitem, že dokud bude mluvit, bude mu dovoleno žít. „Schovával jsem to,“ pronesl Josef, když skončil se svým přiznáním a v rukou cítil mravenčení, neboť droga pomalu přestávala působit. Sáhl si tam, kde mu ty kostnaté prsty i nadále rvaly za srdce a kde bujela bolest.

„Co jsi schovával?“

„Ten seznam,“ zalapal po dechu Josef.

„Pověz mi o tom seznamu.“

„Der weiße Anzug.“ Josef sevřel svou hruď a odtlačoval bolest. „Bílý oblek. Slíbili jsme, že ho budeme uchovávat v bezpečí, a udělali jsme to. Všechny ty roky jsme ho uchovávali.“

Josefovi se podařilo maličko pozvednout hlavu a zahledět se na obrys svého vraha, rýsující se proti střešním oknům. Muž sáhl dolů a Josef zavřel oči a připravoval se na novou bolest, ale něco se dotklo jeho obličeje a on otevřel oči a uviděl v mužově ruce bílý papírový kapesníček, který osoušel krev kolem jeho očí tak jemně, jako když maminka otírá marmeládu z úst svého dítěte. Při tomto neočekávaném gestu laskavosti se Josef rozplakal. Na ruce toho muže ucítil dezinfekci a všiml si, že má natažené tenké chirurgické rukavice v barvě pokožky.

„Pamatuješ si na ten tábor?“ zeptal se ten muž. „Pamatuješ si, jaké to bylo tehdy úplně na konci, když tam na hromadách ležela všechna ta těla a nebyl nikdo, kdo by je mohl pohřbít?“ Přistoupil k té dřevěné skříňce a stiskl kapesníček tak, až z něj mezi svými latexem pokrytými prsty vymáčkl krev. „Pamatuješ si na ty krysy?“ Sehnul se a nacpal konec kapesníčku do jedné z velkých děr, přičemž škrábání uvnitř zesílilo.

„Samé chodící kostry, ale krysy hladem nikdy netrpěly, že?“ Kapesníček sebou zaškubal a byl vtažen dovnitř za horečného pištění a škrábání.

„Nachytal jsem ty krysy kousek od farmy s kuřaty. Od té doby moc nežraly – jen jedna druhou navzájem. Říkám si, kolik jich tam asi zůstalo?“ Sáhl po zástrčce, díky níž byla ta dvířka zavřená, a Josef pocítil, jak mu v hrudi explodovala panická bolest. „Anebo bys mi mohl o tom bílém obleku říct víc a já nechám tu skříňku zavřenou.“

Po Josefově obličeji stékaly slzy a pálily, jak se do ran na hrudi dostávala sůl. Z tábora nikdy neunikl, tedy určitým způsobem. Pořád si ho nosil s sebou a právě teď se z něj explozí dostával ven.

„Pověz mi o tom obleku.“ Muž posunul tu zástrčku, ale dvířka přidržel zavřená.

„Ten bledý muž,“ řekl Josef, nekontrolovaně se třásl a dýchal jen mělce. „Ušili jsme ho pro něj.“ Spustil oči ze skříňky a zoufale pohléd ke dveřím, jako kdyby doufal, že by tam mohl někdo stát. „Řekl, že si pro něj přijde. Řekl, že díky němu budeme v bezpečí. Uzavřeli jsme obchod. On –“

V Josefově nitru vybuchla bolest, exploze ostrých kusů skla a ohně, která vytlačovala všechen vzduch z jeho plic. Jeho oči se prudce rozšířily a on se zhroutil na podlahu, lapal po dechu, ale žádného se mu nedostávalo. Ležel na boku a spatřil náprstek, jenž se nacházel hluboko pod jedním z jeho pracovních stolů, opotřebovaný, známý a prohnutý do tvaru jeho prstu za ta dlouhá léta práce, týž náprstek, který měl i v tom táboře, tam v tom sklepě. Asi před měsícem ho ztratil a všude ho hledal. A nyní tu byl. A on sám taky. Bolest ho teď spalovala. Celého ho polykala. Stahovala ho dolů. Jeho vrah si dřepl na podlahu, a zakryl tak Josefovi na ztracený náprstek výhled. Josef cítil, když mu mužovy prsty nahmatávaly puls, tlak na krku a také gumu a dezinfekční prostředek. Josefův výhled se změnil, protože byl přetočen na záda. A pak slyšel žuchnutí a zaznamenal ránu pěstí, jež směřovala doprostřed jeho hrudníku, slyšel prasknutí žebra, ale necítil nic, protože bolest v jeho nitru byla už příliš velká.

Josef se podíval za siluetu toho muže a k nebi, kde bílé obláčky klouzaly po prohlubující se modré obloze. Pracoval v téhle místnosti přes čtyřicet let, ale co si pamatoval, nyní to bylo poprvé, kdy pohlédl tam vzhůru. V táboře se taky nikdy nedíval na oblohu, přišlo mu příliš bolestné hledět na tak prostou krásu bez hranic, když všechno kolem něj byla jen ohavnost a hrůza.

Ten muž mu i nadále bušil do hrudi, ale Josef věděl, že je to zbytečné. Teď už jej nešlo zachránit. Muž v bílém obleku nepřijde. Podruhé už smrt neoklame. Naposledy se zhluboka a přerývaně nadechl. Zahleděl se na indigovou oblohu. A zavřel oči.

Přestal bušit do té křehké hrudi a pohlédl dolů na rozbité tělo krejčího. Pod tmavě krvavou a papírovou kůží viděl obrysy jeho žeber a chvíli pozoroval, jestli se nepohnou. Nepohnuly.

Vytáhl z kapsy další papírový kapesníček, smotal ho do menší koule a otíral jí rozřezané, vlhké okraje hvězdy. Pak vstal a procházel tichým davem bezhlavých krejčovských panen k prázdné části zdi na protější straně dílny. Přikládal krví nasáklý kapesníček na zeď, ťukal s ním na křídový povrch a vracel se k tělu, kdykoli kapesníček vyschl. Když skončil, byla už úplná tma, ale on viděl, co na zeď napsal. Smrt nebyla pro Die Anderen dost; museli rovněž vědět, že přichází, a cítit její stín na svých zádech, přesně jako tomu bylo v táborech.

Začal tu krejčovskou dílnu prohledávat. Nikdo sem neměl přijít dřív než ráno, takže si dával na čas, pracoval soustavně a prohledával i dům. Hledal ten seznam a ten oblek, který Josef Engel zmiňoval. Nenašel nic. Když skončil, zůstal stát uprostřed dílny a hleděl na nehybnou postavu na podlaze. Poslouchal škrábání a pištění krys a hodiny odbíjející v předsíni půlnoc. Přemýšlel o tom, jestli Josef ráno hodiny natahoval, aniž by mu přitom docházelo, že ony budou tikat i poté, co se jeho srdce zastaví. Čas tomu starému muži vypršel, podobně jako nakonec vyprší každému – podobně jako dost brzy vyprší i jemu.

Cítil se unavený, vyčerpaný a bolest v jeho hlavě začala narůstat. Ale ještě tady neskončil, ještě úplně ne. Přesunul se k dřevěné skříňce, zdvihl dvířka na jejím boku a ven se začaly valit tmavé tvary, kousky temnoty, tápavě postupující po naleštěných prknech podlahy směrem k vůni krve. Hemžily se po těle, praly se a pištěly, když v tom záchvatu žravosti tahaly za vychládající maso a za sebe navzájem.

Muž je dlouho pozoroval. Naslouchal tikotu hodin a myslel na seznam a na to, čemu neporozuměl, a na všechno, co ještě musí udělat, než tohle skončí.

2

Madžíd Lellouche odštípl další uschlý úponek vinné révy, načež zdvihl oči. Věděl, že bude mít problémy, pokud někdo uvidí, že přestal pracovat, i kdyby jen na chvíli. Něco uvnitř ho ale přinutilo udělat pauzu a otočit se – a pak ho spatřil.

Ten muž byl asi patnáct metrů od něj, dostával se mu do zorného pole a zase ho opouštěl, neboť kráčel mezi platany lemujícími římskou silnici, zřízenou zhruba ve stejné době jako vinice. Cesta vedla přímo za místem, kde Madžíd pracoval, a trochu pod kopcem, takže ho nemohl upoutat žádný pohyb. A byl také příliš daleko na to, aby k němu dolétly zvuky kroků, i kdyby vítr foukal jeho směrem, což nefoukal. Dneska každopádně nefoukal žádný vítr, jen svítilo slunce a rozpouštěla se přízemní mlha, což slibovalo další den pořádného horka, které mu bude při práci ležet na zádech jako nějaký balvan a bude půdu mezi zelenými řadami vinné révy vysoušet na prach.

Madžíd si zastínil oči před září ranního slunce a pozoroval, jak se ten muž při chůzi objevuje a zase ztrácí mezi stromy a prochází při tom mlžným oparem, který se soustředil dole v údolí. Muž byl bledý a štíhlý a měl na sobě světlé sako od obleku, jež vypadalo formálně a staře. Jeho vlasy byly bílé, i když se zdál být mladý. Pohyboval se s ladnou elegancí tanečníka, ne se ztuhlostí muže v pokročilém věku. Madžíd se přes bzukot hmyzu snažil zaslechnout zvuk kroků, ale místo toho uslyšel zapraskání větévky za sebou a svistot klacku, kterým někdo máchl vzduchem, následovaný pronikavou palčivostí náhlé bolesti.

„Za co tě sakra platím?“

Madžíd se otočil a zdvihl paže, aby se chránil před další ranou. „Déso- lé,“ vykřikl a couval před tím mužem s klackem v ruce. „Désolé, monsieur.“ Madžíd narazil do vinné révy a hrstka kuliček hroznového vína přitom s pleskotem dopadla do prachu; jejich slupka byla svraštělá a skvrnitá od plísně.

„Lítostí se práce neudělá.“ Klacek projel znovu vzduchem a Madžíd ucítil jeho štípnutí na svém předloktí a padl na kolena. Zdvihl oči k velké upocené postavě Michela LePouxe a v mezeře mezi jeho zdviženými pažemi spatřil hněv, který planul v jeho prasečích očkách, jež na Madžída upřeně hleděla z jeho jasně červeného obličeje. „Désolé, Monsieur LePoux,“ omlouval se.

Klacek se znovu zdvihl, Madžíd zavřel oči a čekal ránu. Slyšel svistot, když znovu sjížděl dolů, a plácnutí, když znovu dopadl na jeho kůži, ale tentokrát neucítil žádnou bolest. Otevřel oči a pohlédl vzhůru. LePoux stál těsně před ním, rýsoval se na pozadí bleděmodré oblohy – a stejně tak onen muž ze silnice.

„Au,“ řekl hlasem, který byl hluboký jako zvuk hromu a přitom tichý jako vánek prolétávající vinicemi. „Ça fait mal.“ – To bolelo. Natáhl slovo „mal“, jako to dělali místní, a znělo to spíš jako „mel“.

LePoux škubal za klacek a snažil se ho vyprostit ze sevření toho muže. Neznámý ho přitom držel jen s málo patrným úsilím, třebaže LePoux vážil dvakrát víc než on. LePoux přestal tahat a pohlédl na toho muže.

„Neoprávněně vstupujete na cizí pozemek.“

„A vy se dopouštíte ublížení na zdraví,“ odvětil neznámý. „Který z těch trestných činů je podle vás závažnější?“

„Trestných činů?“ LePoux si odplivl na zem. „Žádný trestný čin. Ten muž je můj, a co si já dělám se svým majetkem na svém pozemku, to je moje věc.“

Znovu škubl za klacek a neznámý ho tentokrát pustil, takže se LePoux svalil vzad. Chytil se vinné révy a na zem s plesknutím dopadly další kuličky vína. Neznámý se shýbl, aby jednu sebral. „Vaše země zakázala otroctví v roce 1831.“ Rozmáčkl kuličku, přičichl k růžové šťávě, pak si olízl koneček prstu a zdvihl oči k LePouxovi. „Tak jak potom může ten muž být vaším majetkem?“

LePoux se postavil a stáhl si ze sebe svou propocenou košili. „Nevím, kdo jste, monsieur. Váš přízvuk je místní, ale vím, že odsud nejste. Znám tady kolem každého – lidi, co se točí kolem zákona, právníky, soudce, každého – ale vás neznám a vy neoprávněně vstupujete na můj pozemek, takže když vás budu chtít odehnat klackem nebo brokovnicí, nikdo tady proti tomu neřekne ani slovo.“

Znovu zdvihl klacek, ale neznámý se nepohnul. „Jak dlouho vám ta půda patří?“ zeptal se.

„Moje rodina tady hospodaří už pět generací,“ odvětil LePoux a vypustil z hrudi vzduch.

Neznámý se na LePouxe zahleděl a pomalu zavrtěl hlavou. „Škoda že do šesté to už nedotáhnete.“

LePouxův obličej zrudl a klouby prstů mu zbělely. Máchl klackem a tvrdě s ní zamířil proti neznámému. LePoux byl sice rychlý, ale neznámý rychlejší. Vmžiku ustoupil stranou a klacek jen plácl do země na místě, kde předtím stál. LePoux zavrávoral vpřed, neboť ho síla úderu připravila o rovnováhu, neznámý šlápl doprostřed klacku, rozlomil ho vejpůl za zvuku, který připomínal prasknutí kosti, a pak LePouxe přetočil a nakopl ho tak silně, že proletěl vinnou révou a přistál ve vedlejším řádku ve změti drátů a listoví.

Uhladil si sako od obleku a podával svou ruku Madžídovi. Ten pocítil její sílu, když ho neznámý vytahoval na nohy. Jeho ruka byla pevná jako mramor a silná jako ruka kováře, i když v sobě neměla nic z hrubosti práce. Neznámý se zdál být jak starý, tak mladý; jeho bílé vlasy mu dodávaly stáří, ale jeho hladká kůže ho dělala mladistvým. Mohlo mu být cokoli mezi dvaceti a šedesáti, i když jeho oči byly staré, černé a hluboké, jako když člověk hledí do studny.

„To nejbližší město,“ zeptal se sametovým hlubokým hlasem, „jak se jmenuje?“

„Cordes,“ odvětil Madžíd. „Cordes-sur-Ciel.“ Přikývl. „A je tam nějaký krejčí?“

„Monsieur Engel.“

„A co člověk nebo místo jménem Magellan?“

Madžíd se zamračil a pátral v paměti. Chtěl pomoci tomu muži, který pomohl jemu, ale to jméno mu nic neříkalo. „Je mi líto,“ odvětil. „Nikdy jsem to jméno neslyšel.“ Cítil se špatně, jako kdyby ho jistým způsobem zklamal.

Neznámý přikývl a zamračil se. „Děkuji vám za váš čas,“ pronesl a pak se obrátil zpátky k LePouxovi. „Vaše půda je nakažená,“ pronesl, utrhl z jedné větvičky lístek a podržel ho proti slunci, které na zeleném listu prosvítilo oranžovo-černé tygří pruhy. „Máte na veškeré révě escu, ale vzhledem k žalostnému stavu vašich pozemků a tomu, jak zacházíte se svými pracovníky, bych hádal, že nemáte prostředky ani pověst na to, abyste získal pomoc, kterou potřebujete, aby se to tady celé vyklučilo. Sklizeň budete mít špatnou a spíš dříve než později budete nucen to tady prodat.“ Pustil list a obrátil se zpět k Madžídovi. „Měl byste odejít,“ řekl. „Nečeká vás tu nic než bolest.“ Pak udělal zdvořilou úklonu hlavou a odkráčel.

Madžíd sledoval, jak muž odchází, kráčí mezi keři révy a míří zpátky k silnici. Za sebou uslyšel praskot a funění. To se LePoux drápal zpátky na nohy.

„Vrať se do práce!“ nařídil mu, sebral poloviny rozlomeného klacku, pohlédl na ně a pak je zase zahodil.

Madžíd se rozhlížel po révě; listy s tygřími pruhy oranžově zářily na každé rostlině kolem. Neznámý měl pravdu, úroda již byla ztracena. A když si ta plíseň vyžádá úrodu celou, LePoux ho z toho bude vinit, bude mu spílat, že je líný, bít ho a vyžene ho z půdy bez platu. Musí se odsud dostat pryč. Bylo mu to tak jasné, že měl pocit, jako kdyby byl vysvobozen z nějakého prokletí. Až doposud ho zaslepovaly nedostatek možností a bezmezná víra v tvrdou práci. Podíval se za neznámým, který mu otevřel oči. Ten už byl teď skoro na silnici. „Jak se jmenujete, monsieur?“ zavolal za ním.

„Solomon,“ odvětil ten muž, aniž by se otočil. Jeho hlas byl stejně tichý jako předtím, ale k Madžídovi přilétal v tak zřetelné podobě, jako kdyby neznámý křičel. „Jmenuji se Solomon Creed.“

3

Komandant Benoît Amand z francouzské Police Nationale cítil v kapse bzukot příchozího hovoru. Ignoroval ho a místo toho se natáhl, aby prstem přejel po hákovém kříži, jejž někdo nasprejoval na židovský památník, po té černé barvě, která stékala na jména vyrytá do žuly, připomínající ty, kteří byli v noci 26. srpna 1942 shromážděni a transportem odesláni do vyhlazovacích táborů. Slyšel za sebou křupání kroků na hřišti na pétanque a šplouchání vody v kbelíku.

„Nechcete si to nejdřív vyfotit?“ zeptal se nějaký hlas.

„Ne,“ odpověděl Amand, prošel kolem dotyčného a zamířil přes La Place 26th Aout směrem ke Café Belloq na druhé straně tohoto náměstí.

„Vydrhněte to tak, aby po tom nezůstalo ani stopy.“

Početná skupina ranních zákazníků kavárny seděla ve stínu široké červené markýzy, popíjela kávu a upřeně zírala do svých telefonů a novin. Jen pár lidí pohlédlo jeho směrem. Jean-Luc Belloq byl jedním z nich. Od chvíle, co Amand dorazil, leštil stále tutéž sklenici.

Amand sáhl do kapsy a jeho ruka se protlačila kolem nyní již ztichlého telefonu k lahvičce tabletek nitroglycerinu a odšroubovala její víčko, což Belloq neviděl. Amand minul napůl postavené jeviště, součást plánovaných oslav sedmdesáti let od konce druhé světové války. Transparenty ještě nebyly pověšené, jinak by je ten vandal mohl také zhanobit. Zbytek náměstí byl opuštěný, šachové stolky a hřiště na pétanque nebyly ještě obsazené starci, kteří náměstí užívali jako jakýsi společenský klub pod širým nebem. Vložil si do dlaně oválnou tabletku nitroglycerinu, vhodil si ji do úst pod zástěrkou předstíraného kašle, vmanévroval ji pod jazyk a okamžitě ucítil, jak se napětí v jeho hrudi rozpouští. Jeho telefon znovu zabzučel a rachotil o lahvičku tabletek. On ho ale nechal zvonit a raději se při výstupu po kamenných schodech vedoucích do kavárny soustředil na své dýchání – přesně jak ho to učil doktor. Když tam konečně dorazil, kývnutím pozdravil těch pár hostů, kteří nebyli turisty.

„Komandante,“ přivítal ho Jean-Luc, který stále leštil tu sklenici, jako kdyby nikdy neměla být čistá. „Pořád si nemůžu zvyknout na to, jak vypadáte. Udělám vám kafe.“ Už se chystal otočit, když vtom se zarazil a teatrálně se plácnul dlaní do čela. „Promiňte. Žádné povzbuzující látky, že? Musí být frustrující tolik zhubnout a pořád mít duši zápasníka sumo.“

Telefon v Amandově kapse přestal zvonit a pilulka pod jazykem i nadále rozšiřovala jeho cévy. „V kolik hodin jste ráno otevíral?“ zeptal se.

„Asi v šest, jako vždycky.“

„Nevšiml jste si něčeho podezřelého?“

„Podezřelého v jakém smyslu?“

„Jako když někdo sprejuje na pamětní desku hákový kříž?“ Jean-Luc zavrtěl hlavou. „Nebo někoho poblíž?“ Vrtění hlavou pokračovalo.

„A co kavárna, nebyl někdo uvnitř ještě před vámi?“

„Já jsem tady vždycky první.“

„Kdy jste si všiml toho graffiti?“

„Já si ho nevšiml.“ Jean-Luc kývl na servírku, která uklízela několik stolů vzadu na terase. „To ona. Řekla mi to. Já jsem vám jen zavolal.“

„Ona nemá jméno?“

„Pravděpodobně ano. Personál se nám tu hodně střídá a já si jména moc dobře nepamatuju.“

Amand přikývl. Café Belloq bylo nechvalně proslulé tím, že ze zaměstnanců se tam sdírala kůže a platilo se jim jen pár šupů. „Nevadilo by vám, kdybych si s ní promluvil?“ Vydal se k ní a Jean-Luc ho následoval. Amand se zastavil a otočil se k němu. „Sám, jestli dovolíte.“ Belloq vypadal, jako kdyby mu to vadilo, ale v kavárně začal zvonit telefon, trylkující zvonky jako nějaká ozvěna minulosti. Byl to starý bakelitový model aparátu, tak starý, že už zase přišel do módy, což byl ale důsledek spíše Belloqovy skrblivosti než jakéhokoli avantgardního smýšlení či stylu.

„Neměl byste to vzít?“ zeptal se ho Amand. Jean-Luc pohlédl na servírku, pak se otočil a odkráčel. Amand počkal, až zmizí v nitru kavárny, a pak přistoupil k servírce.

„Mademoiselle?“ pronesl a zastavil se u jejího stolu. „Já jsem Benoît Amand z Police Nationale.“ Znepokojeně k němu zvedla oči od croissantových drobků, které smetala na talíř. „Nebojte se, nic jste neprovedla. Jak se jmenujete?“

Její oči zalétly ke kavárně, kde Jean-Luc, viditelný skrz okno, telefonoval a přitom hleděl jejich směrem. „Mariella,“ zamumlala.

„Mariello, Monsieur Belloq říká, že jste to byla vy, kdo spatřil to graffiti na té pamětní desce.“ Maličko přikývla. „V kolik to bylo hodin?“

„Když jsem vynášela stolky. Asi v šest třicet.“

„A kdy jste o tom řekla panu Belloqovi?“

„Řekla jsem mu to hned, jak jsem si toho všimla.“

„A byl tady tou dobou ještě někdo?“

„Ne.“

„Děkuju vám, Mariello.“

Přikývla a odcupitala, vděčná za to, že ji propustil.

Amand zamířil do kavárny a pohlédl přitom směrem k muži s kbelíkem, který pamětní desku drhnul; hákový kříž byl nyní ukrytý pod hustými šedými mydlinami, jež stékaly po kamenickém díle.

„Je tady,“ řekl Belloq do aparátu ve chvíli, kdy Amand vstoupil do baru, a hned mu podával sluchátko.

„Jdou ty hodiny přesně?“ zeptal se Amand a kývl hlavou směrem ke skříňovým pendlovkám, které ukazovaly čas v Café Belloq už od války.

Belloq přikývl. „Seřizuju je každé ráno, když je natahuju. Proč?“

„Protože bych rád věděl, proč jste nás zavolal až tři hodiny po tom, co jste poprvé uviděl ten nacistický symbol na židovském památníku před kavárnou.“

Belloq pokrčil rameny. „Myslel jsem, že to není důležité.“

Amand si vzal telefon a ucítil zápach tabáku, který byl za desetiletí do jeho černého plastu nasáklý. „Amand.“

„Proč nebereš mobil?“

Amand ztuhl, neboť zaregistroval napětí v seržantově hlase. „Co se děje, Henri?“

„Josef Engel. Volala jeho uklízečka. Je hysterická, říkala, že jsou tam všude krysy. Parra už je na cestě do Engelova krejčovství. Říkala, že ho zavraždili.“

Table of Contents

I

1

2

3