Přeložil Milan Žáček

Copyright ©2002 by China Miéville

All Rights Reserved

Copyright ©2019 for the Czech translation by Milan Žáček

Copyright ©2019 for Cover and Ilustrations by Edward Miller

Copyright ©2019 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6345-8

Claudii, mé matce

Poděkování

S hlubokou láskou vyjadřuji díky Emmě Birchamové, zase a pořád.

Obrovsky děkuji všem v nakladatelstvích Macmillan a Del Rey, obzvláště svým redaktorům Peteru Laverymu a Chrisu Schluepovi. A jako vždy děkuji víc, než dokážu vyjádřit, Mic Cheethamové.

Jsem zavázán všem, kdo četli rukopis a poskytovali mi rady: své matce Claudii Lightfootové, své sestře Jemimě Miévillové, Maxu Schaeferovi, Farah Mendelsohnové, Marku Bouldovi, Oliveru Cheethamovi, Andrewu Butlerovi, Mary Sandysové, Nicholasu Blakeovi, Deanně Hoakové, Jonathanu Strahanovi, Colleen Lindsayové, Kathleen O’Sheaové a Simonu Kavanaghovi. Bez nich by tato kniha byla mnohem slabší.

Pro české čtenáře mám hned dva vzkazy.

Za prvé: své romány se pokouším psát s úctou a respektem ke Kafkově literární tradici a jsem velmi poctěn tím, že jsou má díla v jeho zemi publikována.

Za druhé: jedna z postav mého posledního románu Železná rada, jenž se odehrává ve stejném světě jako Jizva a Nádraží Perdido, je přímo inspirována světoznámým občanem z Vaší země.

Netřeba nic dodávat, snad jen, že bez Prahy by román Iron Council nebyl nikdy napsán! Právě Česká republika je tedy jednou z přímých inspirací pro Bas-Lag.

China Miéville

červen 2004

A přesto vzpomínky nechtěly zapadnout do zapadajícího slunce, onoho zeleného a zmrzlého záblesku na širé modré moře, kde se zlomená srdce tříští ze svých ran. Slepá obloha vybílila intelekt lidské kosti, ze zlomeniny sedřela emoce a odhalila skrytý zármutek. A zrcadlo odhaluje mne, nahou a zranitelnou skutečnost.

Dambudzo Marechera, Černá záře slunce

Míli pod nejnižším mrakem skála proráží vodu a začíná moře.

Dostalo řadu jmen. Všechny zátoky a zálivy a bystřiny byly roztříděny, jako by nebylo jednolité. Ale je jen jedno, a hranice jsou absurdní. Vyplňuje prostor mezi kamením a pískem, obtáčí se kolem pobřežních linií a naplňuje příkopy mezi kontinenty.

Na okraji světa je slaná voda dostatečně studená, aby způsobila popáleniny. Ohromné kusy zmrzlého moře napodobují pevninu a lámou se a drtí a přetvářejí, provrtané tunely, domovy ledních krabů, filozofů s krunýři živého ledu. Na jižních mělčinách se tyčí lesy trubkounů, chaluh a dravých korálů. S hloupou ladností v nich plují měsíčníci. V kostech a rozpadajícím se železe si tvoří hnízda trilobiti.

Moře se jen hemží.

Volně v něm plují hladináči, kteří žijí a umírají v příboji, aniž kdy spatří špínu hlubin. V neritických tůních a na pobřežních rovinách se daří složitým ekosystémům, jež kloužou na organických haldách k okrajům kamenných lavic a padají do oblasti, kam nikdy nezasvítí slunce.

Otevírají se tu strže. Pod osmimílovou vrstvou vody trpělivě dřepí bytosti na půli cesty mezi měkkýši a božstvy. V potemnělém chladu panuje brutalita evoluce. Neomalená stvoření vypouštějí sliz, fosforeskují a pohybují se za kmitání nečistých údů. Logika jejich forem má kořeny v nočních můrách.

Zejí zde bezedné šachty vody. Jsou tu místa, kde se žula a bahnité mořské dno řítí dlouhé míle svislými tunely a roztékají se do jiných sfér, pod tlakem tak velkým, že voda teče pomalu a hustě. Prýští pak póry reality, v nebezpečných vlnách prosakuje zpátky a zanechává za sebou trhliny, z nichž se mohou nořit zapuzené síly.

Ve studených středních hloubkách skálou pronikají hydrotermické sopouchy a chrlí mračna přehřáté vody. V horku tohoto prostředí se po celý svůj krátký život vyhřívají složití tvorové, kteří nikdy neopustí několik stop teplé, na minerály bohaté vody, a nezabloudí do chladu, který by je zabil.

V krajině pod hladinou se zvedají hory, otevírají kaňony a táhnou se lesy, přeskupují se v ní duny, zejí ledové jeskyně a rozkládají se hřbitovy. Voda je hustá hmotou. V hlubinách nemožně plují ostrovy, strhávané očarovaným přílivem a odlivem. Některé jsou velké jako rakve, drobné odštěpky kamene a žuly, které se odmítají potopit. Jiné tvoří rozeklané skály dlouhé půl míle, vznášejí se tisíce stop hluboko a pohybují se v pomalých, tajemných proudech. Na těchto nepotopitelných pevninách existují společenstva: přetrvávají na nich skrytá království.

Na oceánském dně se lze setkat s hrdinstvím i divokými válkami, jež zůstávají obyvateli souše nepovšimnuty. Lze se na nich setkat s bohy i s pohromami.

Mezi mořem a vzduchem proplouvají nezvané lodě, jejichž stíny tečkují dno tam, kde je dostatečně vysoko na to, aby na ně dopadlo světlo. Obchodní koráby a rybářské čluny plují nad práchnivinou jiných plavidel. Vodu hnojí mrtvoly námořníků. Jejich očima a rty se živí mrchožravé ryby. V korálové architektuře se tyčí hroty všude tam, kde si moře přisvojilo stěžně a kotvy. Oplakávají či zapomínají se ztracené lodě, které přijímá a pod korýši ukrývá živoucí dno, jež je v podobě jeskyní předává murénám a krysatkám a račím vyděděncům a dalším primitivnějším tvorům.

V největších hlubinách, kde se pod tlakem vody hroutí fyzikální zákony, se tmou stále pozvolna snášejí těla. Celé dny poté, co se převrátily jejich lodě.

Na dlouhé cestě dolů hnijí.

Na černý písek na dně světa dopadnou jen chaluhami pokryté kosti.

Po okraji kamenné lavice, kde studenou, světlou vodu nahrazuje plíživá tma, se škrábe rak. Spatří kořist, zacvaká, kdesi

hluboko v hrdle zachroptí, stáhne kuklu své dravé olihni a vypustí ji.

Zvíře vyrazí a vrhne se do hejna vypasených makrel, které víří jako mračno a přeskupuje se dvacet stop nad jejich hlavami. Oliheň rozvine stopu dlouhá chapadla a švihnutím je zase stahuje. Pak se s mrtvou rybou vrací ke svému pánovi a hejno se za ní opět zaceluje.

Rak makrele odtíná hlavu a ocas a mrtvé tělo si ukládá do síťované tašky u pasu. Zakrvácenou hlavu dává obrat olihni.

Horní část rakova těla, měkká partie bez krunýře, je citlivá na sebemenší změny v proudění vody a teplotě. Když se setkají a smísí komplexní přívaly vody, zasvědí ho bledá kůže. Mračno makrel v náhlé křeči ztuhne a zmizí za krustou útesu.

Rak zvedne ruku, přivolá k sobě oliheň a jemně ji konejší.

Prstem jí přejíždí harpunu.

Stojí na žulovém hřbetu, kde se proti němu vlní mořské řasy a kapradiny a laskají mu dlouhý podbřišek. Napravo od něho se tyčí kopce porézního kamene. Nalevo svah prudce klesá do disfotické vody. Rak cítí, jak z hlubin vzlíná chlad. Vzhlíží do ostře odstupňovaných odstínů modři. Daleko nad jeho hlavou, na hladině, se třpytí světlo. Jeho paprsky pod rakem rychle pohasínají. Stojí jen kousek nad hranicí věčné noci.

Tady, na okraji plošiny, našlapuje pečlivě. Často sem přichází na lov, protože dál od světlejších, teplejších mělčin si kořist dává menší pozor.

Někdy z hlubin překvapivě vyplují i velké ryby, jež nejsou zvyklé na jeho chytrou taktiku a kopí s trny. Rak se nervózně posunuje v proudu a zírá do širého moře. Někdy ze soumračné zóny nevypluje kořist, ale dravec.

Obtékají ho chladné víry. Kolem nohou se mu uvolňují oblázky a pomalu poskakují po svahu, pryč z dohledu. Rak se zapře na kluzkých balvanech.

Odněkud zdola se ozývá slabé bubnování kamenů. O kůži se mu otírá chlad, který k němu nepřinesl žádný proud. Kameny se přeskupují a nově vzniklými štěrbinami vyvěrá thaumaturgický proud.

Ve studené vodě, na samé hranici tmy, se objevuje cosi neblahého.

Oliheň račího lovce začíná propadat panice, a když je opět vypuštěna, okamžitě se vrhá po svahu vzhůru, prchá ke světlu. Rak mhouří oči do tmy a pátrá po zdroji zvuku.

Cítí zlověstnou vibraci. Zatímco do vody zašpiněné prachem a planktonem upírá zrak, něco se pohne. Kdesi hluboko se zachvěje kamenná zátka větší než muž. Když se obrovský nepravidelný balvan znenadání uvolní a začne se drtivě valit dolů, rak si skousne rty.

Burácení vyvolané pohybem kamene se šíří ještě dlouho poté, co zmizel.

Ve svahu nyní zeje otvor, z něhož do moře vzlíná tma. Rak chvilku zůstává zticha a bez hnutí a úzkostlivě se dotýká svého kopí, svírá je a potěžkává. Cítí, jak se rozechvěl.

A poté, poznenáhlu, z díry vyplouvá cosi bezbarvého a studeného.

Klame oči. Míhá se s groteskní organickou rychlostí, s níž jako by nesouvisel žádný úmysl, jako by šlo o krev vytékající z rány. Rak se nehýbá. Zakouší intenzivní strach.

Ven vyplouvá další stín. Zase jej nedokáže určit: uniká mu; je jako vzpomínka nebo dojem; nedá se popsat. Je rychlý a hmotný a studeně děsivý.

Pak se zjevuje další a ještě další, až z temnoty vytéká vytrvalý prudký pramen. Stíny se viditelně přeskupují, spojují se a rozdělují; jejich pohyb zůstává nejasný.

Rak se nehýbá. Ve dmutí vody slyší zvláštní šeptané rozmluvy.

Vytřeští oči, když spatří obrovské, dozadu zahnuté zuby, a těla zvlněná záhyby. Svalnaté tvory, kteří se vlní a mihotají v ledové vodě.

Rak sebou trhne a ustoupí dozadu. Nohy mu sklouznou na svažující se skále, snaží se uklidnit, ale je příliš pomalý – šíří se od něho slabé roztříštěné zvuky.

Temní tvorové, kteří se pod ním v chumlu proplétají, sebou najednou škubnou líným dravčím pohybem. Rak spatří temné kotouče desítek očí a paralyzován hrůzou si uvědomí, že se upírají na něho.

A tvorové s obludnou ladností zamíří nahoru, a vrhnou se na něj.

Část první

Kanály

Kapitola první

Už deset mil za městem ztrácí řeka sílu a malátně se rozlévá do poloslané delty, která napájí Železnou zátoku.

Lodě plavící se na východ z Nového Krobuzonu pronikají do níže položené krajiny. Směrem na jih stojí chatrče a shnilá mola, na nichž venkovští nádeníci chytají ryby, kterými si doplňují monotónní stravu. Jejich děti opatrně mávají na pasažéry. Občas se tu zvedá kamenitý vršek nebo hájek tmavenů, místa, jež se vzpírají zušlechtění, ale větší část kraje je bez kamení.

Přes okraj živého plotu, stromy a ostružiní vidí námořníci z palub na pás polí. Plují ježatým výběžkem Obilné spirály, dlouhého zákrutu zemědělské půdy, která živí město. Mezi úrodami, při orbě černé půdy či vypalování strniště – v závislosti na ročním období – tady lze spatřit muže a ženy. Mezi lány, na kanálech skrytých za hliněnými břehy a vegetací, se tajuplně sunou říční čluny. Neúnavně pendlují mezi metropolí a statky.

Přivážejí na venkov chymikálie a palivo, kámen, cement a luxusní zboží. Do města se kolem akrů obdělané země, poseté vesničkami, panskými sídly a mlýny, vracejí s hromadami pytlů obilí a masa.

Doprava se nikdy nezastavuje. Nový Krobuzon je nenasytný.

Severní břeh Hrubodehtu je divočejší.

Tvoří jej dlouhý pás křovin a mokřadů. Táhne se více než osmdesát mil, dokud jej zcela nepohltí pahorky a kopce, které se k němu plíží ze západu. Kamenité křoviny, sevřené řekou, horami a mořem, zůstávají pusté. Pokud je obývá někdo jiný než ptáci, skrývá se.

Bellis Chladnovína se vydala na cestu na východ v poslední čtvrtině roku, v době ustavičných dešťů. Pole, která viděla ona, tvořilo jen studené bahno. Ze zpola obnažených stromů kanula voda. Jejich siluety se na pozadí mračen rýsovaly jako vlhké tahy inkoustem.

Když se Bellis posléze k této nešťastné době v myšlenkách vracela, šokovaly ji podrobnosti jejích vzpomínek. Dokázala si vybavit tvar husího hejna, které se skřehotáním přelétalo nad lodí; pach mízy a hlíny; břidlicový odstín oblohy. Vzpomínala si, jak očima pátrá v živém plotě, ale nikoho nevidí. Jen nitky kouře v provlhlém ovzduší a nízké domky chráněné před nepřízní počasí.

Tlumený pohyb zeleně ve větru.

Stála na palubě, zahalená v šálu, a napínala oči a uši, jestli si nevšimne hrajících si dětí, rybářů nebo někoho, kdo by se staral o některou ze zle zřízených zahrádek, které viděla. Slyšela však jen dravé ptactvo. Jediné lidské tvary, které zahlédla, byli strašáci do zelí s netečnými výrazy v hrubých náznacích tváří.

Cesta netrvala dlouho, ale vzpomínky na ni ji zachvátily jako infekce. Měla pocit, že k městu, jež nechávala za zády, je připoutána časem. Když se mu vzdalovala, minuty se natahovaly k prasknutí a zpomalovaly v závislosti na ujeté vzdálenosti, takže její krátká plavba se neskutečně vlekla.

A pak praskly a ona se po dopadu ocitla tady, teď, sama a daleko od domova.

Mnohem později, když se Bellis nacházela velice daleko od všeho, co znala, probouzela se užaslá nad tím, že se jí nezdálo o městě, jejím domově, v němž prožila víc než čtyřicet let. Snila o tom krátkém úseku řeky, o tom větrem ošlehaném pásu země, který ji neobklopoval ani polovinu dne.

Na klidné vodě několik set stop od kamenitého břehu Železné zátoky kotvily tři sešlé lodě. Kotvy měly zapuštěné hluboko v naplavenině. Řetězy, jež je poutaly, pokrývaly letité strupy vilejšů.

Nedalo se na nich nikam odplout, byly natřené asfaltovou černí a zádě i přídě měly zastavěné velkými, vratkými dřevěnými konstrukcemi.

Ze stěžňů jim zbývaly jen pahýly, komíny vyhasly a halila je vrstva starého guána.

Lodě kotvily těsně vedle sebe. Obklopovaly je bóje pospojované nad i pod hladinou ostnatými řetězy. Všechna tři stará plavidla se tísnila na vlastním kousku moře, aniž se nechávala strhávat proudy.

Poutala pozornost. Byla sledována.

V jiné lodi o kus dál se Bellis postavila k okénku a zadívala se na ně, jak to za poslední hodiny udělala už několikrát. Pevně si založila ruce na hrudi a sklonila se ke sklu.

Kajuta jí připadala zcela nehybná. Moře se pod lodí pohybovalo příliš pomalu a nepatrně na to, aby je vnímala.

Obloha byla popelavě šedá a promoklá. Čára pobřeží a kamenité kopce vroubící Železnou zátoku působily zanedbaně a velice studeně. Tu a tam na nich rostly rosička a bledé solné kapradí.

Tři dřevěné vraky na klidné vodě byly nejtmavší viditelné objekty.

Bellis se pomalu posadila na lůžko a vzala do ruky dopis. Psala jej jako deník; řádky či odstavce oddělené daty. Zatímco pročítala poslední záznamy, otevřela si plechovou krabičku s ubalenými doutníčky a zápalkami. Zapálila si a zhluboka vdechla kouř. Z kapsy vytáhla plnicí pero, a než kouř vydechla, dopsala úsečným rukopisem několik dalších slov.

Lebek, 26. loupce 1779. Na palubě Terpsichorie.

Kotviště v Tarmuthu jsme opustili už skoro před týdnem a jsem ráda, že jsme pryč. Je to špinavé, násilnické město.

Na základě rady jsem noci trávila ve svém pokoji, ale dny jsem měla sama pro sebe. Viděla jsem všechno, co se vidět dalo. Město je úzké jako stuha. Je to průmyslový pás, který se táhne asi míli na sever i na jih od delty a protíná jej voda. Každý den se k několika tisícovkám místních obyvatel připojují obrovské davy, které sem za úsvitu přijíždějí za prací na člunech či vozech z metropole. Každou noc se bary a bordely plní cizími námořníky, kteří dostali povolení nakrátko opustit loď.

Většina solidních lodí prý urazí i zbývající vzdálenost přímo do Nového Krobuzonu, aby vyložila náklad v kelströmských docích. Tarmuthské doky už dvě stě let pracují tak na polovinu své kapacity. Náklady v nich skládají jen trampové lodi a námořní lupiči – jejich zboží v každém případě skončí ve městě, a na zbývající míle a vyšší clo uvalované oficiálními kanály už nemají čas ani peníze.

Loďmi se to tu jen hemží. Železná zátoka je jich plná – dávají si pauzu na dlouhých plavbách, chrání se tu před mořem. Obchodní koráby z Gnurr Kettu, Chadoru a Šankelu na cestě do nebo z Nového Krobuzonu, které kotví dostatečně blízko Tarmuthu, aby si v něm mohly odpočinout jejich posádky. Občas jsem daleko uprostřed zátoky spatřila i mořské skřarachy, které odvázali z udidel vozových lodí, aby si pohráli a zalovili.

Tarmuthské hospodářství nestojí jen na prostituci a pirátství. Město je plné průmyslových areálů a továrních vleček. Už celá staletí žije ze stavby lodí. Pobřeží je poseto desítkami loděnic, kde se staví vlečiště podobná podivným lesům svislých trámů. V některých se přízračně rýsují zpola dokončené lodě. Práce je tu nekonečná, hlučná a špinavá.

Ulice jsou protkané drobnými soukromými železničními tratěmi, které z jedné strany Tarmuthu na druhou převážejí stavební dříví, palivo a vůbec všechno možné. Každá společnost si postavila vlastní trať, aby spojila své jednotlivé provozovny, a všechny jsou žárlivě střežené. Město tvoří bláznivá změť železnic, které navzájem kopírují své trasy.

Nevím, jestli to víš. Nevím, jestli bylo toto město tebou už navštíveno.

Zdejší lidé mají k Novému Krobuzonu rozporuplný postoj. Tarmuth by bez zákazníků z hlavního města nepřežil ani den. Vědí to a je jim to protivné. Jejich nevlídná nezávislost je strojená.

Musela jsem tam zůstat skoro tři týdny. Kapitána Terpsichorie šokovalo, když jsem mu řekla, že se nalodím až v Tarmuthu a nepoplavím se s ním už z Nového Krobuzonu, ale trvala jsem na svém, protože mi nic jiného nezbývalo. Moje pozice na lodi byla podmíněna znalostí salkrikaltorské račtiny, kterou jsem se falešně oháněla. Do odjezdu a na to, abych lež přetavila na pravdu, mi nezbýval ani měsíc.

Měla jsem připravený plán. Celé dny jsem v Tarmuthu trávila ve společnosti jistého Marrikače, postaršího raka, který se uvolil, že bude mým učitelem. Každý den jsem chodila ke slaným kanálům račí čtvrti. Sedávala jsem na nízkém balkonu, který lemoval jeho pokoj, on si pokládal dolní část těla v krunýři na nějaký zanořený kus nábytku a drbal se a tahal si kůži na vychrtlé lidské hrudi a z vody mě káral.

Bylo to těžké. Nečetl. Nebyl školený učitel. Zůstával ve městě jen proto, že ho zmrzačilo nějaké zranění nebo dravec a jemu na levém boku zbyla jen jediná noha, takže v Železné zátoce už nemohl lovit ani ty nejpomalejší ryby. Byl by to hezčí příběh, kdybych tvrdila, že jsem k němu cítila náklonnost, že to byl milý, i když umíněný starý pán, ale byl to hajzl a protiva. Nemohla jsem si však stěžovat. Nezbývalo mi než se soustředit, vyvolat několik učebních kouzel, uvést se do jazykového transu (a páni! jak to bylo těžké! nepoužívala jsem ho tak dlouho, že se mi rozum proměnil v kus odporného sádla!) a hltat každé slovo, které přede mnou vyslovil.

Bylo to uspěchané a nesystematické – jeden obrovský zmatek, zmatek jako hrom, ale když Terpsichorie zakotvila v přístavu, už jsem jeho cvakavému jazyku slušně rozuměla.

Nechala jsem toho zahořklého starého páprdu v jeho zatuchlé vodě, odešla jsem z podnájmu a nastěhovala se do kajuty – té, ve které teď píšu.

Z tarmuthského přístavu jsme vypluli v prachdek ráno a pomalu jsme zamířili k pustým jižním břehům Železné zátoky, vzdáleným dvacet mil od města. Cestou jsem si všímala lodí seřazených v pečlivých formacích na strategických místech podél okrajů zátoky a na klidných místech u rozeklaných břehů a borových lesů. Nikdo o nich nechce mluvit. Vím, že to jsou lodě novokrobuzonské vlády. Korzárské a jiné.

Dnes je lebek.

V řetězdek se mi podařilo přesvědčit kapitána, aby mi dovolil opustit loď, a tak jsem dopoledne strávila na břehu. Železná zátoka je jednotvárná, ale všechno je lepší než tahle zatrolená loď. Začínám pochybovat, jestli je opravdu lepší než Tarmuth. To neustálé idiotské šplouchání vln mě dovádí k šílenství.

Na břeh mě zavezli dva zamlklí námořníci, kteří se lhostejně dívali, jak překračuji okraj člunu a posledních několik stop ke břehu se brouzdám ledovým příbojem. Ještě pořád mám tvrdé a prosolené boty.

Seděla jsem na oblázcích a házela kamínky do vody. Přečetla jsem kus dlouhého a špatného románu, který jsem našla na palubě. Dívala jsem se na loď. Kotví nedaleko věznic, takže náš kapitán může snadno přijímat místožalářníky a rozprávět s nimi. Dívala jsem se i na vězeňské lodě. Na jejich palubách či za okny nebyl patrný žádný pohyb.

Nikdy se na nich nic nehýbá.

Přísahám, že nevím, jestli to zvládnu. Chybíš mi, stejně jako Nový Krobuzon.

Vzpomínám na svou cestu.

Jen těžko se dá uvěřit, že z města je to k tomuto bohy zapomenutému kusu moře pouhých deset mil.

Za dveřmi titěrné kajuty se ozvalo zaklepání. Bellis vyšpulila rty a zamávala listem papíru, aby uschl. Pomalu jej složila a vrátila do kufru, v němž převážela veškerý svůj majetek. Přitáhla si kolena k bradě, pohrávala si s perem a dívala se, jak se dveře otevírají.

Na prahu stanula jeptiška s rukama zapřenýma o obě strany dveřního rámu.

„Slečno Chladnovíno,“ pravila nejistě. „Můžu dál?“

„Je to i vaše kajuta, sestro,“ odpověděla Bellis potichu. Otáčela perem kolem prstu. Byl to neurotický kousek, který dovedla k dokonalosti na univerzitě.

Table of Contents

Část první Kanály

Kapitola první