Copyright © 2019 by Andrew Mayne

All rights reserved

Translation © 2019 by Petra Diestlerová

ISBN 978-80-242-6337-3

PROLOG

#Fanoušek

Bezmocný muž na invalidním vozíku ho vzrušoval. Nebylo to tělesné vzrušení ani něco, co by se dalo považovat za úchylné, vzrušovalo ho pouhé vědomí, že před sebou má v bezvědomí právě tohoto člověka, který je mu vydaný na milost.

Dotlačil vozík na okraj betonové verandy, obrátil zajatce tváří k sobě a posadil se na lavici. Jaké myšlenky se asi v tuhle chvíli honí jeho bezvědomou myslí? napadlo ho. Měl pro něj tisíc otázek a tajemství lidského vědomí bylo pouze jednou z nich. Ještě víc ho fascinovalo to, díky čemu bylo myšlení jeho zajatce tak jedinečné.

A jedinečné bylo. Zahleděl se na hvězdy nad hlavou. Nejjasněji svítil Sirius, mihotavá jiskra mezi miliony sluncí, která nezářila zdaleka tak jasně, protože se nacházela mnohem dál. Zkoumal oblohu, dokud nenašel vzdálený mlhavý shluk, což byla ve skutečnosti galaxie. Ano. Ten muž mu připomínal zářivý předmět z nesmírné dálky – tak podivuhodnou měl mysl.

Škoda že nemá čas s ním promluvit, navázat spojení s tímto intelektem a zjistit, jak si ve srovnání s ním vede on sám.

V tu chvíli pocítil smutek. Neboť už viděl, jak to srovnání dopadlo. Jeho zajatec byl chytrý, až příliš chytrý, a přesto tady sedí, v bezvědomí, naprosto bezbranný.

Hlava toho muže se svezla ke straně a měsíční světlo ozářilo levou krční tepnu, zranitelné místo. Umístit tak křehkou slabinu právě na tuto odhalenou část těla působí trochu jako náhodná hříčka evoluce.

Mohl by z kapsy vytáhnout skalpel a v několika vteřinách ukončit mužův život, sledovat, jak krvácí a propadá se stále hlouběji a hlouběji do bezvědomí, až se vytratí úplně.

Byla by to bezbolestná smrt. V jistém smyslu byl ten člověk už mrtvý. Vědomá část mysli, která kladla otázky, dělala závěry a přistupovala k činům, nebyla v tu chvíli doopravdy přítomná. A stačí jediný řez do tepny, aby se už nikdy nevrátila.

Vyndal skalpel a stáhl z ostří plastový kryt. Aby podrobil zkoušce vlastní vůli, přitiskl hrot ke křivce tepny – netlačil tolik, aby probodl kůži, jen aby se pod tlakem prohnula.

Ano. Mohl by to udělat. Stačil by jen nepatrný tlak – méně než při pevném stisku ruky, kdyby si je s tím mužem podali. V jediném okamžiku by mohlo kosočtverečné ostří proříznout kůži i podkoží a rozetnout krkavici vedví.

Všechna krev, kterou srdce pumpuje, aby vyživilo mozek – tento mozek –, by se začala řinout ven. Zůstala by po ní hrozná spoušť. Kdyby ho sem někdy přišli hledat, jeho DNA by nezamaskovalo nic kromě požáru.

Ale na tom nesejde. Jestli přijdou… až přijdou, bude příliš pozdě. Nejen pro tohoto muže. Ale pro ně všechny.

Plány se už daly do pohybu. Bylo dokonáno.

Skutečnost, že narazil na tohoto člověka, představovala pouhý nečekaný zvrat. Rozkošný konec jedné… nikdy se nerozhodl, jak tomu přesně říkat. Ačkoli si byl jistý, že oni pro to jméno najdou. Dokážou pojmenovat tragédii. A dokážou jí dát i tvář.

Jak dlouho potrvá, než jí dají jeho tvář?

Nečekal, že jim potrvá věčnost, než ho najdou, ale také předpokládal, že něco tak podivného jako tohle může zabrat víc času, než odhaduje.

Když se objevil tenhle muž, nejdřív ho na chvilku napadlo, že ho odhalili. Ale ne. Přišel pouze tento člověk. Jeho uvažování dělalo skoky tam, kde se ostatní jenom plazili. A to ho přivedlo sem. Samotného. To ho dostalo do současné zranitelné pozice.

Muž vrátil skalpel do obalu a zastrčil si ho zpátky do kapsy. Pak vytáhl zpoza opasku pistoli. Byla to ošklivá zbraň a on ji použil jen párkrát. Od jeho oblíbené metody zabíjení se na hony lišila. Podržel pistoli v dlaních jako modlitební knížku, chvíli nad ní přemítal a potom opět vzhlédl, neboť zajatec na vozíku se zavrtěl. Zakrátko se probere. Říká se, že člověk by se nikdy neměl setkat se svými hrdiny. Když je má zabít, je ta situace ještě trapnější.

KAPITOLA 1

Gambit s poloniem

Jsem v suterénu pod velvyslanectvím Spojených států v Moskvě a sedím proti zjevně nervóznímu muži. Jmenuje se Konstantin Konovalov. Už ho vyslechli úředníci ambasády a agenti CIA, ale to je u zahraničních zaměstnanců velvyslanectví USA rutinní postup. Já jsem pro něj záhada. Očima každou chvíli zatěká k velké černé hliníkové skříňce, která trůní na stole přede mnou. Ví, že Američani by se v takovéto situaci nikdy neuchýlili k mučení ruského občana. Nebo mu to spíš takhle řekli jeho řídící agenti, kteří ho na tu práci připravili a pravidelně mu dávali pokyny.

Spojené státy mají na velvyslanectví v Rusku a souvisejících úřadech více než dvanáct set zaměstnanců. Většina z nich jsou Rusové. Najímat tolik místních lidí je z praktického hlediska nutnost a z hlediska bezpečnosti noční můra.

Konovalov je špeh. Obecně vzato jsou všichni Rusové pracující na ambasádě špioni. Ačkoli možná nepatří přímo mezi zaměstnance ruské Federální služby bezpečnosti a nejsou to profesionální zpravodajci, bývají pravidelně vytěžováni.

S americkými občany pracujícími pro Rusy v naší zemi děláme totéž. Rozdíl spočívá v tom, že mě sem přivezli, abych zjistil, jestli je Konovalov také vrah.

Před šesti dny jiný Rus, Timotej Artěmjev, hovořil s úředníky ambasády o tom, že by rád přešel na naši stranu. Artěmjev řídil malou firmu na vývoj softwaru, jejímž hlavním zákazníkem byla ruská vláda. Vyvíjel roboty určené k napadání jiných počítačových sítí. Poté co ruské úřady potřetí zamítly jeho žádost o souhlas s vycestováním na konferenci do zahraničí, pochopil, že ho nikdy nenechají jít. Byl příliš cenný.

Artěmjev zemřel před čtyřmi dny, když se skrýval v jednom z našich bezpečných domů nedaleko Moskvy. Byl otráven radioaktivní látkou, buď thoriem, nebo poloniem.

Zpravodajci zúžili počet možných podezřelých na dva tucty lidí. Už jsme je tady drželi několik hodin. Za další dvě hodiny je budeme muset propustit, jinak hrozí diplomatická krize.

Dopadnout vraha rovněž znamená odhalit, kdo z ambasády prozradil, kde se Artěmjev skrývá. Můžeme zatlačit na člověka, o němž se domníváme, že to udělal, ale pokud ukážeme prstem na nesprávnou osobu, rozhodně se nám to vymstí.

Nejsem vyšetřovatel. Nejsem ani špion. Jsem vědec. Přesněji řečeno jsem bioinformatik, který využívá počítače k vytváření simulací živých systémů. Požádali mě, abych sem přiletěl, kvůli mým takzvaným neortodoxním metodám.

„Pane Konovalove, budu potřebovat, abyste mi poskytl nějaké vzorky,“ sdělím mu a odjistím západky na skříňce.

„Vy jste doktor?“ zeptá se anglicky s nepatrným přízvukem.

„Pouze technik.“ Vytáhnu nějaké zkumavky a tampony. „Bude to jen chvilka.“ Navléknu si tenké rukavice, vstanu od stolu a přejdu k němu.

Konovalov je nervózní, ale když odebírám vzorek jeho ušního mazu, nic nenamítá. Nevšimne si, že když mu rukou přidržím hlavu, odeberu i vzorek vlasu.

„A je to,“ oznámím a vrátím se na své místo. „Ještě plivněte do té zkumavky, a jsme hotoví.“

Vyhoví mi, spíš zmatený než znepokojený. Jestli je to náš člověk, tak dobře ví, že žádný ze vzorků, které jsem odebral, neukáže stopy kontaktu s poloniem či s thoriem.

Ve skutečnosti provádím test, který je mnohem méně bezprostřední. Vlastně tři testy. Lidé ve vedlejší místnosti sledují uzavřený televizní okruh a monitorují každý krok toho procesu.

Právě nyní systém tepelného zobrazování měří vnitřní teplotu jeho těla. Další systém, vestavěný do stolu, používá milimetrový radar k zaznamenávání reakcí kůže.

Tamponem odeberu vzorek jeho slin, vložím ho do zkumavky a zatřesu s ní.

„Chcete zjistit, jestli jsem napůl opice?“ zažertuje.

„Ne, pane Konovalove. Pouze provádím test na jód.“

Jódové pilulky pomáhají od některých příznaků vystavení radiaci. Lidé, kteří vědí, že budou sahat na radioaktivní materiály, je občas berou preventivně, v naději, že tím sníží riziko.

Zkumavka zmodrá, já si to zaznamenám a snažím se přitom ignorovat Konovalovovu reakci. Zdá se mi, že mžikl, ale je příliš dobře vycvičený, aby na sobě nechal znát něco víc.

Odložím zkumavku. „Děkuju, pane Konovalove.“

Začne se zvedat, ale než dojde ke dveřím, zarazím ho. „Ještě jedna věc.“

Konovalov už má ruku na klice. Něco se mu honí hlavou. Jestli je to náš člověk, právě teď se rozhoduje, jestli nemá zkusit utéct. Zvednu zkumavku. Nyní je jasně červená. „Mohl byste se znovu posadit?“

Náš člověk neskočí na žádné blufování, pokud pozná, že není technicky přesné. Musím být velmi opatrný.

Sáhnu do skříňky a vytáhnu černé rukavice se stříbřitým leskem.

Konovalov přimhouří oči.

Zajímavé.

Jsou to ochranné radiační rukavice potažené olovem. Vlastně jsou ruské – koupil jsem je přesně za tímto účelem.

Vytáhnu ze skříňky malou krabičku a postavím ji na stůl.

Na zlomené pečeti je nápis Oak Ridge National Laboratory.

„Potřebuju jenom odebrat vzorek kůže,“ vysvětlím a vytáhnu drobounkou jehlu.

Konovalov zbledne. Nejde o strach z injekcí – je to hrůza ze smrti.

Ten, kdo zabil Artěmjeva, použil něco podobného a nepochybně ví, že Oak Ridge National Laboratory je přesně to místo, kde vláda USA vyrábí vlastní nukleární látky.

Vstanu a obejdu stůl k němu.

Konovalov vykřikne: „Nět! To je nesmysl!“

Držím si od něj opatrný odstup. Konovalov je pravděpodobně náš člověk a dá se očekávat, že bude vycvičený pro boj zblízka.

Dveře se rozletí a dovnitř vrazí dva mariňáci a za nimi Charles Kaman, šéf bezpečnosti velvyslanectví.

„Konstantine, co kdybychom si promluvili u mě v kanceláři?“ navrhne Kaman konverzačním tónem.

Konovalova odvedou na nějaké jiné místo, kde ho nejspíš budou vyslýchat, vyhrožovat mu, a nakonec ho uplatí.

Hodím zkumavku do koše na odpadky a posbírám si rekvizity. Do místnosti vejde Reed Stanworth, který – jak předpokládám – pracuje přímo pro sekčního šéfa CIA, a posadí se na Konovalovovo místo.

„Vynikající představení, kámo. Vynikající.“

Reed je agent nasazený na velvyslanectví a oficiálně řídí zdejší tým, který má na starosti sociální sítě. Dva roky pracoval ve Snapchatu a působí jako těžký pohodář z jižní Kalifornie. Mám podezření, že je to celé jen maska.

„Uvidíme,“ odpovím.

„Můžeme ty ostatní nechat jít?“

Zalistuju složkou a u jednoho jména se zarazím. „Měli byste si promluvit ještě s Isoldou Jeršovovou,“ odpovím. „I u ní jsem zaznamenal silnou reakci.“

Reed zavrtí hlavou. „Ta zrzka? Ta je čistá. Přišla o tátu v tom maléru s ponorkou Kursk a politiky nemá zrovna v oblibě. Vlastně je to ze všech zdejších lidí nejmíň pravděpodobná kandidátka na špionku.“

„Nemyslíte, že právě to z ní dělá tu nejpodezřelejší?“

Odmítavě zavrtí hlavou. „Takhle to nefunguje. Zkoumáme profily. Ověřujeme si věci.“

„Jistě. A nemyslíte, že to Rusové vědí? Kdybych se sem pokoušel nasadit agenty, a nejen informátory, poslal bych lidi, jejichž profil vypadá nejméně podezřele. A taky bych chtěl vědět, koho člověk, který nábor provádí, bude považovat za nejpřitažlivějšího.“

Reedův bezstarostný přístup se rozplyne a on přimhouří oči jako Konovalov. Sklopí zrak a uvědomí si, že sedí na horkém křesle – na židli, kterou používáme ke sledování emocionálních reakcí.

Reed není dvojitý agent, aspoň pokud vím. Je jen nedbalý, což je skoro stejně špatné. Jeho lehkovážnost vedla k tomu, že najali Konovalova a Jeršovovou, což v konečném důsledku způsobilo smrt muže, kterého jsme mohli využít v tomhle přetahování s Rusy, jež pokračuje i po konci studené války.

Dveře se otevřou a dovnitř podruhé vejde Charles Kaman.

„Reede, myslím, že bychom si měli promluvit.“

Reed se na mě rozzuřeně podívá. „Co jste sakra zač?“

„Jenom vědec.“

Aspoň si to namlouvám.

KAPITOLA 2

Přílet

V Atlantě vystoupím z letadla, a když mířím do nitra terminálu, snažím se přesvědčit své tělo, aby se vyrovnalo s časovým posunem. Cestování jako takové mi nevadí, zato nutné přizpůsobení po návratu mě vyčerpává.

Zatímco jsem byl pryč, snažil jsem se ze všech sil udržovat austinskou laboratoř v chodu, ale spoléhal jsem se, že na ni bude mateřsky dohlížet hlavně Sheila, šéfka mojí administrativy.

Během zpáteční cesty jsem s ní mluvil a dověděl se nejnovější zprávy. Naše laboratoř je uprostřed projektu biomového výzkumu, díky němuž bude doufejme snazší vystopovat, kde se někdo – ehm, teroristi – nacházel, analýzou jeho střevních bakterií. Jediná větší obava, kterou ohledně toho projektu mám, spočívá v tom, že na mě náš současný patron, generál Figueroa, což je člověk, který to myslí dobře, ale je až přespříliš horlivý, naléhá, abych mu dodal technologii, která dokáže odhalit „teroristické geny“.

Ačkoli jsem si mezi teroristy povšiml přinejmenším jedné takové korelace, je to zhruba stejně průkazné jako tvrdit, že jisté genetické rysy sdílejí profesionální fotbaloví obránci. Totožné geny má i spousta dalších lidí, kteří nehrají profesionálně americký fotbal… nebo kteří neodpalují bomby na tržištích.

Ve scénáři z mých nočních můr je mnou dodaná technologie využívána k zatýkání mužů ze Středního východu pouze na základě toho, že mají „podezřelý“ genetický profil.

„Řekni Figueroovi, že stále pracujeme na studiích proveditelnosti,“ požádal jsem Sheilu.

„Vlastně myslím, že s ním jedná Todd,“ odpověděla.

Představa, že tuhle věc zařizuje vedoucí mojí laboratoře, mě znervózňuje, přestože Todd dobře ví, co si o té otázce myslím. Poslední, co bychom potřebovali, je další nedomyšlený projekt, který používá vědu k zabíjení místo k zachraňování životů.

Na poradě personálu jsem jednou zesměšňoval výzkumnou studii, kterou jsme obdrželi a která navrhovala používat vzdušné skenery DNA na dronech, jejichž účelem by bylo ověřovat, zda jsou zuhelnatělí nešťastníci opravdu ti, na které jsme mířili.

„A ti géniové mají nejspíš v plánu použít získanou DNA, aby dotyčného zase oživili, pokud zjistí, že se spletli?“

Několik mých laboratorních techniků se tomu nervózně zasmálo. Když jsem se podíval na seznam odborníků, kteří projekt sepsali, uvědomil jsem si, že je mezi nimi jistý dr. T. Pogue – vedoucí mojí laboratoře.

Jedinou další novinkou od Sheily je, že mě shání FBI. To nepředstavuje nic nového. Takové informace považuju za naléhavé, pouze pokud zahrnují slova soudní obsílka.

„Ahoj, cizinče,“ ozve se povědomý hlas, jakmile vejdu do restaurace Ecco na atlantském letišti. U stolu naproti mně sedí Jillian, moje trpělivá přítelkyně, žena, která mi v pravém slova smyslu zachránila život.

Domluvili jsme si tuhle schůzku už ve chvíli, kdy jsem odcházel z moskevského velvyslanectví. Ona zrovna plánovala, že si zaletí do Montany na návštěvu k rodičům svého zesnulého manžela, když se naskytl ten problém s ambasádou a já musel uprostřed noci vyrazit pryč.

Jillian je už na takové improvizované změny plánů zvyklá a oba se ze všech sil snažíme se tomu přizpůsobit. Já trávím většinu času ve své vládou placené laboratoři v Austinu, jenže i tak to někdy znamená, že jsem pryč čtyřiadvacet hodin. Abych si trochu uvolnil ruce, najal jsem jako vedoucího laboratoře Todda Pogua – nebo mi ho spíš přidělil Pentagon –, ale ukázalo se, že se v práci nepřetrhne, a mně připadá, že většinu času spíš řeším střety mezi ním a ostatními zaměstnanci, než abych se skutečně věnoval výzkumu.

A to složitá osobnost, která potřebuje dohled, mám být já…

Sednu si a upiju z jejího vína. Natáhne se přes stůl a pohladí mě po hřbetu ruky. Právě chvíle jako tahle mě udržují při zdravém rozumu.

Jillian chápe víc věcí, než kdy pochopím já. Sloužila v armádě, ovdověla a přežila strašlivou situaci, v níž se ji jeden z nejvražednějších sériových zabijáků v dějinách pokusil zabít, aby mě vlákal do pasti.

Vždycky když jiné páry začínají líčit nudné historky z dovolených, Jillian s oblibou říká: „Theo, vzpomínáš, jak nás málem zavraždil Medvědí zabiják?“

Oba máme smysl pro černý humor. Naučila se také zacházet s tím, čemu říká RoboTheo, což je její výraz pro situace, kdy přejdu do analytického módu a nevnímám zjevný sociální kontext. Říkají mi, že v její přítomnosti jsem skoro okouzlující. „Tak co, šlo to dobře?“ zeptá se.

„Ano.“ Ví, že víc jí o té věci prozradit nemůžu. „A u tebe?“

„Docela jo. Sladký sousto si vede výborně. Najímáme na výpomoc studenty a myslím, že jsem sehnala další pekařku.“ Sáhne do tašky a vytáhne papírovou krabičku. „Ochutnej… ale pozor, jestli řekneš slovo ‚dieta‘, ubodám tě nožem na máslo.“

Sladké sousto je pekárna, kterou nedávno založila. Nečekal jsem, že by někdy začala vydělávat, ale kupodivu z ní má teď Jillian docela slušný příjem. Občas sním o tom, že bych praštil s prací v laboratoři a začal pracovat pro ni na pozici ochutnávače. Vytáhnu z krabičky tmavý cupcake, svrchu štědře politý načervenale hnědou polevou. O sousto později se už usmívám.

„Skořice, čokoláda a cítím i trošku mátového oleje?“

„Ano. A je to mexická čokoláda,“ odpoví.

„To bude další úspěch.“

„Když jsi byl pryč, nosila jsem cupcaky do laboratoře.“

„To jsi hodná. Aspoň mě nebudou tolik nenávidět.“

„Není pravda, že by tě nenáviděli. No, Todd možná. Ale Sheila tě miluje. Měla by si dávat bacha.“

Ačkoli Sheile už táhne na padesát, vypadá mnohem mladší a je ve výborné formě. Většina zaměstnanců laboratoře je do ní tajně zamilovaná. Todd nejspíš nejvíc ze všech.

Mám podezření, že tam Jillian nechodí jen kvůli dodávkám sladkého pečiva, ale aby Sheile nenápadně připomněla, že moje přítelkyně s armádním výcvikem není daleko a má ji v merku.

Servírka si přijde pro objednávku a já zívnu. Snažím se nepočítat, kdy jsem naposledy spal.

Let do Moskvy jsem strávil v tryskáči ministerstva zahraničí a pokoušel se během něj vymyslet, jak pomoct ambasádě při odhalení špiona. Doufali v nějaký vědecký průlom. Mohl jsem jim nabídnout jen ten test na jód a vzorek ušního mazu. Z něj se dá mimochodem poznat, jestli byl někdo během posledních několika dnů v určitém vzdáleném městě. Našel jsem způsob, jak porovnávat vzorky vzdušného znečištění z různých velkoměst. Obzvlášť spolehlivě to funguje v Číně. Až budete příště někde v zahraničním velkoměstě a na záchodě budou zdarma k dispozici vatové tyčinky, mějte se na pozoru: mohlo by jít o způsob získávání informací. Ačkoli tenhle test není tak průkazný jako jiné, může vám prozradit, jestli někdo lhal, když tvrdil, že byl v Šanghaji, zatímco jeho ušní maz ukazuje na Peking.

Je to jen nepatrně užitečný trik. Zdá se, že poslední dobou je mým údělem přicházet s takovýmihle hračkami, a ne s průlomovou technologií.

„Tamten člověk tě sleduje?“ zeptá se Jillian mezi sousty lososa.

„Jo,“ odpovím, když si všimnu hladce oholeného mladého muže v obleku, který mě pozoruje ode dveří restaurace.

„Myslím, že váhá, jestli má přijít k nám a oslovit tě.“ Navzdory svojí snaze zůstat nenápadný jsem si po dopadení

Medvědího zabijáka získal trochu veřejné slávy. Ačkoli se vyhýbám mediálním rozhovorům na toto téma, nyní se na mě občas obracejí bezpečnostní složky a v televizních dokumentech o skutečných zločinech se objevuje moje tvář.

Jillian se na mládence dívá a ani trochu se nepokouší zamaskovat podezíravost. Snaží se mi dělat ochranku. Když jste skoro slavný lovec sériových zabijáků, nemáte fanouškovskou základnu, která by zrovna překypovala duševním zdravím.

„Je neškodný,“ vysvětlím, ale nepodívám se na něj.

„Jak to víš?“

„Vypadá jako federál. Místní. Možná je to někdo, s kým jsem tady někdy mluvil.“

Jillian se zamyslí nad významem slova tady. To byl ten poslední případ, poslední vrah.

„Pane doktore?“ zavolá na mě muž.

„A je to tady,“ řeknu Jillian a mávnu na něj, ať jde blíž.

Ten člověk si přisedne k nám. „Jsem Sean Nicolson. Zvláštní agent Sean Nicolson. Atlantská FBI. Můžete mi říkat Seane.“

„Seane, tohle je Jillian.“

„Těší mě, madam. Vím všechno o vaší roli ve Vikově případu.

Jste velmi statečná.“

Doufejme, že všechno neví. Joea Vika totiž ve skutečnosti zabila Jillian. Vzal jsem to na sebe, protože jsem věděl, že ten zabiják měl ve své části Montany hodně přátel u policie, a netušili jsme, jestli by to pro Jillian a její rodinu nemělo nepříjemné následky.

„Co pro vás můžeme udělat?“ zeptá se Jillian trochu příliš stroze.

„Opravdu se omlouvám za vyrušení, pane doktore. Ale doneslo se mi, že poletíte přes Atlantu, a doufal jsem, že vás chytím.“

„Theo. Říkejte mi Theo. Že mě chytíte? Doufám, že nemyslíte v policejním smyslu.“

„Kdepak, pane. Mám pár otázek o jednom případu.“

S Jillian si vyměníme pohled. Oba jsme se báli, že půjde o něco takového. Lidé mi hodně volají ohledně případů. Doufají, že provedu nějaké vědecké abrakadabra a vyřeším něco, co se dalo rozluštit běžnou staromódní vyšetřovací prací. K odhalení Joea Vika nebylo třeba být geniální. Problém spočíval v tom, že celý bezpečnostní systém v těch místech byl porouchaný a všichni odvraceli zrak.

Pokrčím rameny. „Já na případy nejsem moc vhodná osoba. Jsem jenom člověk z laboratoře. Určitě odvádíte tu nejlepší práci. Jestli potřebujete odborný názor zvenčí, můžu vás odkázat na Ústav forenzních technologií v Bozemanu. Používají moje metody a výrazně je zdokonalili. Všechny nové případy předávám jim.“

„Tohle ale není nový případ, pane doktore. Jde o Hračkářovy vraždy.“

Jillian se natáhne přes stůl a dotkne se mojí ruky. Prsty má stejně studené jako já.

„Hračkář?“ Zase pokrčím rameny. „Oyo je mrtvý a moji výpověď máte.“ Výpověď, při níž jsem byl velmi opatrný, protože Oya jsem zabil osobně.

„Ano. Já vím. Mluvím o těch nových vraždách.“

KAPITOLA 3

Incident

„Našli snad další místo, kde Oyo pohřbíval svoje oběti?“ zeptám se. Mám silné podezření, že kromě Los Angeles a Atlanty si zařídil ještě třetí loviště někde na Severovýchodě.

„To ne,“ odpoví Nicolson. „Je to tady, v Atlantě. Vy jste neviděl zprávy?“

„Ne. Byl jsem trochu mimo dosah. Říkáte nové vraždy? Jde o lidi, kteří byli zabiti potom, co Oyo zemřel?“

„Ano, ale aby bylo jasno: nemyslíme si, že ty vraždy spáchal on.“ Nicolson se nervózně zasměje. „To by bylo vážně divné. Ale došlo k nim na Oyově pozemku za Atlantou. Na tom, kde jste ho vystopoval.“

„Tam, kde je to zahradnictví a církevní tábor?“

Přikývne. „Správně. Když jsme odhalili, že se tam možná nachází vrstva těl z dřívější doby, poslali jsme na místo tým forenzních techniků, specialistů na vykopávky.“

„Další děti,“ povzdechne si Jillian.

Tyhle věci na ni doléhají stejně jako na mě. Svěřil jsem se jí s něčím z toho, co prožívám, když se probudím uprostřed noci.

„Takže mluvíme o starších vraždách?“

Nicolson zavrtí hlavou. „Dvě z našich techniček byly zavražděny a jejich kolega se pohřešuje.“

„Zavražděny? Jak?“ zeptám se.

„Jednu vrah ubodal. Druhou opakovaně tloukl ze strany do hlavy.“

Nicolson mluví vážným tónem a zdá se, že ho ten incident skutečně znepokojuje. Tohle byli patrně lidé, které znal – možná se s nimi společensky nestýkal, ale šlo o známé tváře. Muselo ho to zasáhnout.

„A ten třetí technik?“

„Daniel Marcus. Bojíme se, že byl možná unesen. Část krve na místě činu patřila jemu.“

„Unesen?“ Rád bych upozornil, že v takovýchto případech je pohřešovaná osoba téměř vždycky pachatel. Nejsem si jistý, jestli agent Nicolson něco vynechává, nebo mu dělá potíže smířit se s tím, že ten třetí je nejpravděpodobnější podezřelý.

„To je v tuto chvíli převládající teorie. Marcus se nikdy neprojevoval násilnicky a neobjevily se žádné varovné známky, jestli přemýšlíte o tomhle. To na něj vůbec nesedí.“

„To je sice tragédie, ale proč s tím jdete za mnou? Vaši forenzní odborníci jsou víc než schopní vypořádat se s něčím takovým sami.“ Pohledem zatěká po restauraci a pak se podívá na Jillian. „Nemohli bychom si promluvit někde jinde? Třeba v kanceláři FBI?“ Nesmím se nechat zviklat. „Za čtyřicet minut musím nastoupit do letadla. Rád bych ten čas strávil se svou přítelkyní, než na týden odletí. Jestli mi potřebujete něco sdělit, tak teď a tady.“

„Dobrá, ale považujte to prosím za důvěrné. U zaměstnanců pracujících na tom místě došlo k dalším násilným incidentům. Manželka jednoho agenta byla zbita tak krutě, že skončila v kómatu, a nemáme žádné podezřelé.“

„A vy si myslíte, že je tam souvislost?“

„Všichni pracovali na té Hračkářově lokalitě, když jsme odkryli spodní vrstvu těl. Zhruba v té době se tam začaly objevovat neobvyklé věci.“

„Jak neobvyklé?“ zeptám se.

„Hliněné figurky, zvířecí kosti, další artefakty, které naši odborníci na kulturní studia spojují s černou magií.“

„Oyo prováděl rituály. To není neobvyklé. Očekával bych, že něco takového najdete.“

„Ano, ale některé z nich někdo na místě činu zanechal nedávno.“

„Opět nic, co by vás mělo překvapovat. Vyhlášená místa činu přitahují různé podivné existence.“

„Jistě, ale zaměstnanci FBI obvykle nezačnou umírat jako lidi, kteří otevřeli Tutanchamonovu hrobku.“

„To je jenom mýtus. Statisticky vzato žili stejně dlouho jako jejich současníci.“ Ucítím, že mi Jillian stiskla ruku. „Ale chápu, o co vám jde. Lidi dostali strach.“

„Přesně tak. A právě teď bohužel nejsme v nejlepší duševní kondici na to, abychom se tím zaobírali. Už tady máme agenty z Washingtonu, což není úplně šťastné.“

„Co chcete, abych udělal?“

„Rád bych, abyste nám poskytl svůj názor na věc. Třeba je na tom případě ještě něco, o čem víte vy, a my ne. Právě teď se snažíme vypátrat Marcuse. To je momentálně nejdůležitější. Jestli je pořád naživu…“

Nicolson dobře ovládá výraz své tváře. Za těma očima se odehrává mnohem víc, než dává najevo. Nepoznám, jestli je to tím, že považuje Marcuse za podezřelého, nebo má nějakou úplně jinou teorii, s níž se nám nesvěřil.

Chtěl jsem nechat Hračkáře v minulosti. Ten případ měl až příliš mnoho znepokojivých rysů. Jeho obětmi byli převážně mladí afroameričtí chlapci s neobvyklými tělesnými rysy. Zaměřoval se na ohrožené děti v pěstounské péči. Kvůli tomu bylo dokonce i pro místní obtížné si uvědomit, že mají co do činění se sériovým vrahem.

Celá léta vraždil v jihocentrálním Los Angeles a v Atlantě a přitom pracoval jako duchovní. Tady v Atlantě měl dokonce hned vedle svého zabijáckého doupěte církevní dětský tábor, který vedl.

Tu noc, kdy jsem ho našel, se právě chystal zabít dalšího chlapce. To nestihl, ale unikl a málem se mu podařilo uprchnout ze země. Zavraždil dva další lidi a ukrýval se v jejich domě, zatímco jejich děti držel svázané v koupelně.

Zastřelil jsem ho přes prosklené dveře. Policii jsem řekl, že sahal po zbrani.

Nesahal. Tu šanci jsem mu nehodlal poskytnout. Zabil jsem ho bez varování.

Což znamená, že se v jistém ohledu zase tolik neliším od Konstantina Konovalova. On zabíjel pro svou vlast, protože mu řekli, že Artěmjev představuje bezpečnostní hrozbu.

Table of Contents

PROLOG #Fanoušek

KAPITOLA 1 Gambit s poloniem

KAPITOLA 2 Přílet

KAPITOLA 3 Incident