Bonnie Kistler: Dům v plamenech

Copyright © 2019 by Bonnie Kistler

Translation © Petra Florianová, 2019

ISBN 978-80-249-4039-7

Pro mé dcery

Dům lháře je v plamenech, ale nikdo mu nevěří.

– Turecké přísloví

„Dávám přednost jeho lži před pravdou,“ řekl král vezírovi. „Vaše pravda vzešla ze srdce pokřiveného záludností. Jeho lež vzešla z dobrého srdce, vzešlo z ní dobro.“

– Šejk Saadi Shirazi, Dobrá lež

… že budu říkat pravdu, celou pravdu a nic než pravdu.

– Přísaha na bibli, skládaná svědky u amerických soudů.

Kapitola první

Nejlepší den života Kipa Conleye skončil půl hodiny před půlnocí.

Ten den by skončil tak či tak, ale Kip předpokládal, že jeho nejlepší část potrvá navždy. Ten den se odpoledne dozvěděl, že ho přijali na vysněnou vysokou školu, za třicet minut mu bude osmnáct a podle zákona bude moct dělat cokoli, na co si vzpomene. Sice ještě nebude moct pít alkohol a být zvolen do Kongresu, ale na Atwoodově party v tu chvíli pivo teklo proudem, kolovala výborná tráva a holka, která se mu zrovna kroutila na klíně, mu svým povolným tělem dávala jasně najevo svůj zájem.

„Tohle je nejlepší den mýho života!“ zakřičel a dívka na jeho klíně se dmula pýchou, protože se domnívala, že příčinou té radosti je právě ona. Večírek probíhal po celém nákladně zařízeném domě Atwoodových, z reproduktorů v obývacím pokoji v přízemí burácela hudba, která se linula nahoru po obou schodištích. V předsíni se mísili nově příchozí s těmi, kteří přecházeli z jedné místnosti do druhé.

Byl tu snad celý maturitní ročník střední školy v St. Alban – teda všichni, kteří něco znamenali, přinejmenším v očích přítomných. Během uplynulého týdne se všichni dostali na nějakou vysokou a všichni měli náladu oslavovat. S lahví u pusy poskakovali do rytmu hudby, upocená těla se navzájem dotýkala. Z reproduktoru se ozývala Taylor Swift se svou písničkou „Shake It Off“ – „Setřes to“ – a tančící středoškoláci cítili, jak ze sebe doslova setřásají veškeré napětí posledních týdnů. Setřásali ze sebe týdny, kdy netrpělivě čekali, až přijde pošta, měsíce učení a psaní esejí, roky, kdy se snažili přetvořit v toho nejlepšího uchazeče, po kterém touží každá univerzita. Shake It Off. Shake It Off. Na jaře 2015 se písnička Taylor Swift stala hymnou snad každé střední školy a podobné oslavy jistě probíhaly i v dalších bohatých čtvrtích po celých Státech, všude tam, kde měli maturanty přijaté na vysoké školy a aspoň jeden z nich neměl o víkendu rodiče doma.

Když písnička dohrála, vylezl Ryan Atwood na kuchyňský ostrůvek, jehož desku si Ryanova matka nechala na zakázku vyrobit z drahé žuly, a ztlumil reproduktor. „Na nás!“ zakřičel na své spolužáky a se zdviženou lahví dodal: „A na ještě větší a lepší party příští rok!“

Dav pochvalně zahučel a někdo znovu zapnul hudbu a začalo se tančit. Atwood ale hudbu zase vypnul a veškerý pohyb se zastavil jako při hře na sochy. „Jedna věc by mě ale zajímala,“ zařval, „jak se do prdele dostal Conley na Duke?“

Všichni se zasmáli, Kip nejhlasitěji. Zaklonil se, připravený na to, že si ho vychutnají.

„Jako dobrý,“ pokračoval Atwood, „možná na to měl známky, ale v čem jiným je dobrej? Ve sportu? Jediný, čím pomohl fotbalovýmu týmu, byla organizace sázek. V divadle? Pamatujete si, jak ho skoro vyhodili z dramaťáku, když si do Hamleta přidal další verše, aby nebyl takovej posera? Dobrovolnictví? Nic.

Takže žádný dobrý skutky, jen hodně špatnejch. Třeba na Silvestra, když řídil namazanej. Přišel kvůli tomu o řidičák. A hádejte, jak se sem dneska dostal.“

„Autem!“ ozvalo se sborově a dav zabučel.

„A dál… loni ho chytli, když kradl v obchodě.“

„Počkej, to mě ale hned pustili,“ protestoval Kip. Ještě pořád se smál. Byly chvíle, kdy si svou pověst zlobivého kluka užíval, a tohle byla jedna z nich. Konečně se k němu dostal joint a on s chutí natáhl a s pevně semknutými rty ho poslal dál dívce, která seděla vedle něj.

„Má nejtlustší složku s výchovnými přestupky v historii naší školy.“

„Ale to jen proto, že jsem ke každému obvinění podal dvacetistránkové vyjádření.“

„Kámo, na střechu tělocvičny jsi dal kozu.“

„No jo,“ potvrdil Kip, jemuž se to, že je v centru pozornosti, velmi líbilo, „to byly časy.“

Pamatovali si to i ostatní spolužáci a obdivně se zasmáli. „Ale co,“ řekl Atwood, „na tebe, Conley. Blahopřeju a tak dál.“

Kip si ze stolu vzal svou prázdnou lahev a pokynul jí. Atwood pak znovu zapnul hudbu a všichni se dali do tance.

Ta nejlepší věc na nejlepším dni v životě je, že všechno potom bude už jen a jen lepší. Asi tak za hodinku odejde s tou holkou do nějakého prázdného pokoje a potom, co se odpotácí dolů a někdo ji odveze, se otočí na bok a usne. Ráno se probudí střízlivý a spokojený, s oběma nohama na startovní čáře a připravený vystřelit do světa. Pryč z bezvýznamného městečka ve Virginii a ven do velkého světa. Prolítne vysokou školou, pak bude pár let pracovat na Wall Street, pak ještě stráví pár let mezi uznávanými poradci nebo tak něco a pak přímo do politiky. Připadal si, jako by ten den zdolal vysokou horu, ze které před sebou jasně vidí, jak se před ním jeho cesta životem slibně vine a rozbaluje.

Ale přesně ve 23:30 se jeho nejlepší den v životě změnil v ten úplně nejhorší.

„Kdo je to?“ zeptala se dívka a rychle se na Kipově klíně narovnala.

Kouknul se přes celou místnost směrem, kterým se dívala, a přes marihuanovou mlhu uviděl hlavu plnou měděných kudrlin. Jeho čtrnáctiletá nevlastní sestra se prodírala davem a se zoufalstvím v očích si prohlížela obličeje. Na takovou party byla příliš malá a už vůbec nebyla ten typ, který by toužil po tom se na ni dostat. Její přítomnost měla jen jediné vysvětlení. „Do hajzlu!“ zavrčel a zvednul se.

Chrissy začala hledat jiným směrem a Kip se za ní vydal přes kuchyň do vstupní haly. Měla na sobě pyžamo, přes které si oblékla pláštěnku, na nohou holiny a kolem lýtek reflexní pásky. Když to uviděl, trochu si oddechl. Pokud sem přijela na kole, znamená to, že táta ještě nečeká před domem ani nekrouží na příjezdové cestě. Natáhl ruku přes hlavy opilých spolužáků a vzal ji za rameno.

Vyhrkla: „Kipe!“

„Vrátili se?“

„Jsou na cestě. Máma volala.“

„Sakra.“ Měly ho čekat ještě dva dny svobody. „Proč jsi nezavolala?“

„Zavolala!“

„Aha.“ Vibrace, které cítil v kapse, přičítal něčemu úplně jinému.

„Ještě to můžeme stihnout. Můžeme ještě pořád být doma dřív než oni,“ zatahala ho za rukáv. „Pojď. Rychle!“

Vzal si bundu a vyběhl za Chrissy ze dveří.

Peter Conley byl typ člověka, který neuměl být spolujezdcem. Když jel autem, nutně musel být ten, kdo ho řídí. Leigh nějakou dobu trvalo, než si na to zvykla. Její otec ani Ted takoví nebyli. Ale začala to brát jako jednu z výhod svého druhého manželství. Čas, kdy nemusí řídit, se naučila využívat k práci, a když cestovali v noci a v dešti jako třeba dnes, opřela se do sedačky a nechala se rytmickými pohyby stěrače ukolébat ke spánku.

Peter ale rád při řízení poslouchal zprávy, a dnešní zprávy byly příliš hrozné na to, aby se u nich dalo klidně usnout. Další střelba ve škole. Další teroristický útok. Nechtěla, aby jejich výlet k výročí skončil na vlně špatných zpráv. Už jen to, že museli odjet o dva dny dřív, bylo dost špatné. Zrovna si připíjeli skleničkou šampaňského („Nejlepších pět let mého života,“ řekl Peter. „Na dalších padesát,“ doplnila Leigh, protože láska je nenasytná.), když jí v kabelce zazvonil telefon. Rodiče dospívajících dětí si nemůžou dovolit zvonění telefonu ignorovat, obzvlášť když je to poprvé, co je nechali doma samotné. Tentokrát to ale nebyly děti, kdo volal. Byl to Richard Lowry z New Yorku s doporučením nového klienta, který má ale čas na schůzku jen v sobotu ráno. Mohla by přijít?

Protože teď zrovna sama pro firmu moc hodin nevyúčtovávala a školné bylo vyšší a vyšší, ani tento telefonát nemohla ignorovat. Byli ale zrovna na výletě k výročí a stálo ji tolik úsilí, aby bylo všechno dokonalé! Jako rozvodový právník a zároveň jako šťastně podruhé vdaná matka od rodiny moc dobře věděla, že tajemství úspěšného manželství spočívá v tom, že se na něm neustále pracuje. Upřednostňuje se před vším. Starejte se o své manželství, jako by to bylo zaměstnání číslo jedna. Dvě třetiny druhých manželství končí rozvodem, ale Leigh byla odhodlaná tyto statistiky pokořit. Jen s velkou nechutí dovolovala, aby jí práce tyto snahy narušila.

Peterovi to ale nevadilo. Odpoledne totiž volal Kip, aby se pochlubil s úžasnými novinkami o tom, že ho přijali na Duke, a Peter se těšil, že to všichni spolu oslaví. Až přijedou domů, děti už budou určitě spát, ale Peter se chystal, že je ráno všechny vezme na slavnostní snídani.

V rádiu hlásili, že přes noc přestane pršet a že zítra bude slunečno s teplotami kolem dvaceti stupňů. Jenže hned nato se vysílání vrátilo zpět ke střelbě ve škole v Missouri. Leigh to už nemohla vydržet. „Nechceš, abych na chvilku řídila?“

Peter zakroutil hlavou. „Ne, jede se mi dobře.“

„Určitě?“ Přejela mu prsty po předloktí. „Musíš být vyčerpaný.“ Zasmál se a stiskl jí ruku. Golf, který si v rezortu objednal, zrušili kvůli dešti, stejně tak i projížďku na koni, na kterou se chystala Leigh, a výšlap do hor, který si naplánovali společně. Místo toho zůstali v apartmánu, objednávali si pokojový servis a užívali si tolik sexu, kolik si jen pár, který se blíží padesátce, může přát. Od svatební cesty neměli možnost se milovat jinde než pod střechou, která zároveň poskytuje domov několika dospívajícím dětem s velmi dobrým sluchem. Teď už ale byly děti dost staré, aby mohly pár dní zůstat samy a aby Leigh a Peter mohli na chvíli odjet a odhodit všechny zábrany. Bylo to vzrušující, i když bylo chvílemi poněkud překvapivé slyšet, jaké zvířecí zvuky se jim ještě stále ukrývají pod kůží.

„Ježíši,“ vzpomněla si Leigh, „úplně jsme si zapomněli pustit, co nám děti s sebou natočily.“

„Natočily?“ dělal si Peter legraci. „Copak je rok 1985?“

„Hele, dědo, i teď se říká natočit, i když je to digitálně. Každý, kdo je in, to říká.“

„Jo, to říká paní, která ještě pořád používá iPod.“

Leigh se zasmála a zaštrachala v kabelce. Když ve středu večer odjížděli, Chrissy jí do tašky strčila její starý iPod. Stáhli jsme vám nějakou hudbu na cestu, řekla a Kip se přitom potutelně usmíval.

Peter přepnul rádio a ozvala se první písnička. Leigh už po pár tónech rozeznala začátek písničky „Highway to Hell“.

„Haha, hrozně vtipný,“ řekla. Ale když se ozval zpěv, ihned poznala, že to nejsou AC/DC a že to není ani žádná cover verze.

„To zpívají děti!“ zavýskla a zvýšila hlasitost. Na nahrávce se jí podařilo rozeznat všech pět. Hluboké barytony dvojčat, Kip jak skřehotající teatrálním tenorem, tak i rapující beatbox, pak tam byla Chrissy se svým silným čistým sopránem a Mia tenoulince šeptající na pozadí všech hlasů. Leigh a Peter se na sebe podívali a vyprskli smíchy. Když byli minulý měsíc Zack a Dylan doma na jarní prázdniny a Peter měl na víkend Miu, musely si děti někde vypůjčit karaoke a připravit jim tohle překvapení. Pak následoval ještě asi tucet dalších písniček – „King of the Road“,

„Life in the Fast Lane“, „Get Outta My Dreams, Get Into My Car“ – a Leigh se smála, až jí tekly slzy. „Nemůžu uvěřit, že to nazpívaly.“

Peter uznale pokýval hlavou. „Ten kluk je opravdu blázen.“

Leigh se pousmála. Za tímto kouskem si také představila Kipa a jeho nadání na blázniviny, ale moc dobře věděla, že zároveň bylo potřeba zvláštních schopností Chrissy, aby do toho všichni šli. Právě Chrissy byla lepidlo, které celou rodinu spojovalo. Každého milovala a každý zase miloval ji, takže bylo zcela jasné, že se všichni museli milovat navzájem.

Poslední písnička ale nebyla karaoke. Zpívaly jenom děti, vytvořily si svou vlastní skupinu, která nazpívala písničku „We Are the Family“, a v tuto chvíli se Leigh rozplakala opravdu. Před šesti lety se cítila jako prázdná vysušená slupka – bylo jí čtyřicet let, najednou byla nečekaně bez partnera, s napjatým rozpočtem a se třemi dětmi, které měla začít vychovávat úplně sama. A teď byla tady – vdaná za správného muže, matka a nevlastní matka této neuvěřitelné bandy dětí. Jejich rodina byla ta nejlépe stmelená, kterou kdy poznala, ať v životě, nebo v práci. Říká se, že druhý sňatek je vítězství naděje nad zkušeností, ale jejich manželství bylo opravdovým vítězstvím štěstí a lásky a plánování budoucnosti, a ne ohlížení se zpět. Požehnaný nebylo zrovna slovo, které by často používala, ale nebylo pochyb, že se na ně usmálo štěstí a že jim požehnalo život, který si spolu vybudovali.

Ve chvíli, kdy nahrávka skončila, jí v kabelce zazvonil telefon.

Bylo už po půlnoci, netušila, kdo by jí v tu dobu mohl volat – když vyndávala telefon, s otázkou v očích se podívala na Petera, kterému také zvonil telefon. Zvednul ho přes hlasitý odposlech v autě a Leigh zvedla ten svůj.

„Mami!“ zakřičela jí do ucha Chrissy, „Mm, tati?“ ozvalo se z handsfree.

Peter zabrzdil a vjel do odstavného pruhu na dálnici. S Leigh na sebe nevěřícně koukali, když každý zvlášť poslouchali v telefonu zprávy od svých dětí. Jak se zdálo, děti nebyly v bezpečí domova. Byly na policejní stanici.

Kapitola druhá

Peter byl pohodový člověk. Jen tak pro nic za nic se nevztekal, nemlátil pěstí do zdi a ani ve vzteku neničil nábytek. Když se mu v práci něco velmi nedařilo – když nedorazili subdodavatelé, zpozdily se dodávky, vylétly úrokové sazby –, vztek se v něm kumuloval pomalu. Ale i když se hromadil pomalu, i tak dokázal Peter nakonec vybuchnout. Když se dostali na policejní stanici v St. Alban, byl již velmi blízko bodu, kdy pohár přeteče. „Jak někdo tak inteligentní může být takový blbec?“ řval. Leigh věděla, jak je to možné. Kip v posledních měsících velmi tvrdě dřel, vlastně v posledních letech, snažil se co nejvíc vylepšit svůj průměr, získat co nejlepší známky u maturity, co nejlépe udělat srovnávací testy – každý den ležel hodiny a hodiny v knihách, a ještě k tomu se od něj očekávalo, že se bude prezentovat jako sečtělý, sportovní mladý muž, který se zajímá o lidi kolem sebe. A povedlo se mu to, dostal se na svou vysněnou vysokou školu, takže teď se zákonitě musel cítit skvěle, jako by mu patřil celý svět. Nějak potřeboval vypustit páru, udělat nějakou hloupost. Ale radši držela jazyk za zuby. Moc dobře věděla, že když se jedná o jeho syna, nemá Peterovi oponovat. Stejně jako v autě, i tady potřeboval mít všechno pod kontrolou.

St. Alban bylo malé město, jen trochu větší vesnice, a většina úředních záležitostí se řešila v krajském městě Arwen. Ale i tak mělo St. Alban svou malou policejní stanici, která sídlila ve starém cihlovém domě na konci dálnice, který byl přeměněn na administrativní budovu městečka. Parkoviště u policejní stanice bylo téměř prázdné. Před budovou stála dvě hlídková auta, na parkovišti pro zaměstnance byla auta tři a na místech pro návštěvníky nestál kromě Leigh s Peterem vůbec nikdo.

Chrissy seděla schoulená na tvrdé lavici v chodbě u vstupních dveří a pod bílými stropními zářivkami vypadala zesinale. Vyskočila a objala maminku. „Zlatíčko, jsi v pořádku?“ Leigh ji od sebe odtáhla a očima si přeměřila její štíhlé tělo. Už ji téměř dorostla, ale ještě pořád byla dětsky hubená. „Nejsi někde zraněná?“

„Jsem v pořádku. Mami, nezlob se na Kipa!“

„Já se…“

„Ať se na něj prosím Peter nezlobí.“

Peter už byl před nimi na konci chodby, kde přiškrceným hlasem mluvil s policistou v uniformě. Další uniformovaný policista seděl za stolem, kde koukal na obrazovku počítače a dvěma prsty ťukal do klávesnice. Někde bylo slyšet tiskárnu a zpoza zavřených dveří se tlumeně nesly zastřené hlasy. Jinak se budova zdála prázdná.

„Možná byste nám mohl s něčím pomoct,“ říkal policista Peterovi, když se k nim Leigh přiblížila. „Váš syn nechce spolupracovat.“

Policista byl ve středním věku, lehce obtloustlý a měl široký, milý obličej. Vypadal jako jeden z tatíků, se kterými Peter dříve trénoval softbal, nebo jako jeden ze spolehlivých subdodavatelů, jako někdo, koho by si za jiných okolností oblíbil. Ale teď se na něj vztekal. „Jak to myslíte, že nespolupracuje?“

„Nechce nám říct, kde vzal alkohol.“

„Byl opilý?“

Leigh se zamračila. Tohle Kip v telefonu nezmínil.

Policista pokrčil rameny. „Nadýchal nula celá nula padesát pět promile. Ale nesmíte zapomenout, že pro mladší dvacet jedna let je povolený limit nula promile. Na místě nehody s ním provedli test opilosti, kterým neprošel.“

Peter ztuhl.

„Má se to tak,“ řekl policista, „jestli právě teď někde u nás ve městě probíhá party, na které nezletilí konzumují alkohol, potřebujeme vědět, kde to je.“ Podíval se na Chrissy, která se opírala o Leigh. „Slečna ještě nevypovídala. Museli jsme počkat, až dorazí rodič, protože je nezletilá.“ Zaklepal na dveře a vzal za kliku, hlas uvnitř se odmlčel.

„Počkat,“ pronesl Peter ostře, „vy jste vyslýchali mého syna, aniž by u toho byl rodič?“

Uvnitř místnosti seděl Kip a zíral na díru v poničené laminátové desce malého psacího stolu. Naproti němu seděla mladá policistka s vážným výrazem a vlasy staženými do pevného drdolu, jaký nosí baletky. Na vyrušení reagovala mrzutým pohledem. Kip ani nezvedl hlavu. Podle Leigh to byl pohledný chlapec, jistě že byl – vypadal jako jeho otec. Ale tam, kde Peterovy rysy byly drsnější, Kipovy byly jemně vyhlazené a ušlechtilé. Kdyby vycházel časopis GO pro dospívající, klidně by mohl být na obálce. Ale teď zrovna uhlazeně nevypadal. Obvykle měl vlasy pečlivě nagelované, jeden jako druhý, ovšem teď mu padaly ve vlhkém zacuchaném pramenu přes jeho úzký a nyní červenající se obličej. Kip nebyl tak vysoký jako Peter, ani tak svalnatý jako dvojčata, a jak seděl skrčený na židli za stolem, zdál se ještě menší.

„Jsou tu pan a paní Conleyovi, kapitánko Mateová,“ oznámil policista, který vypadal jako tatínek ze softbalu. „Tak si vezměte slečnu a její maminku do kanceláře naproti a já tady budu pokračovat s hochem a jeho otcem.“

Policistka s drdolem, jaký nosí baletky, kývla a odsunula se od stolu.

„Ne, počkejte,“ Peterův hlas se až příliš hlasitě rozlehl místností. „O co tady jde? Neměli jste právo vyslýchat mého syna, než jsem přišel. A dokonce jste mu také brali krev?“

„Pane Conley, uklidněte se…“

„Tati…“ začal Kip.

„Petere…“

„Je nezletilý, proboha! A co tu vlastně vyšetřujete?“

„Tati…“

„Pane Conley, žádám vás, abyste ztišil svůj hlas.“

„Náš právník je na cestě. Uvidíme, co na vaše postupy řekne.“

„Tati!“

„Co?“ zařval Peter a otočil se na Kipa.

Kip sklonil hlavu. „Už nejsem,“ zamumlal.

„Co nejsi?“

„Nezletilý. Už je zítra, tati. Je mi osmnáct.“

Leigh se chytla za hlavu. V tom všem nadšení z přijímaček úplně zapomněli, že dneska měli v plánu slavit Kipovy narozeniny. I přes to, že na půdě byly schované a zabalené nové golfové hole, i přes to, že na neděli měli rezervaci na večeři i s dortem a kapelou, přes to přese všechno zapomněli, že Kipovy narozeniny byly už v sobotu. Teď už mu bylo oficiálně osmnáct a policie byla zcela v právu ho vyslýchat o samotě.

„Poslyšte,“ řekl softbalový trenér. „Pane Conley, posaďte se a promluvme si. Diane, vezměte prosím dámy…“ Ukázal na dveře a baletka natáhla ruku a vyprovodila Leigh a Chrissy na chodbu.

Do budovy právě vcházela další žena. Byl na ni působivý pohled, vysoká, černá, na tenkých podpatcích v úzkých krátkých šatech, přes které měla činčilový kabátek. Spatřila Leigh a dlouhými kroky se k ní vydala.

„Shelby!“ Leigh se natáhla, aby ji objala. „Díky moc, že jsi přišla.“

Vyšší žena se otočila na policistku-baletku. „Shelby Randolphová, právní zástupce Christophera Conleye.“ Mluvila vytříbeně, ale její tón byl drsný, takže to vyznělo, jako by svůj požadavek vyštěkla. Prošla kolem policistky. „Ahoj, princezno,“ zašeptala na Chrissy, když otevírala dveře do výslechové místnosti.

„Ahoj, teto Shelby,“ zašeptala Chrissy.

„Konec výslechu,“ oznámila Shelby, když vešla dovnitř. „Odejděte pryč, seržante.“ Podívala se přes rameno na Leigh. „Předpokládám, že svou dceru zastupuješ ty.“

„Jo, ano.“ Leigh zpozorněla, když si uvědomila formálnost výrazu svou dceru. „Ano, zastupuju.“

„Navrhuju, abys jí poradila, aby v tuto chvíli neodpovídala na žádné otázky.“

„Ano, samozřejmě.“

Softbalový trenér vyšel z výslechové místnosti a zvedl obočí na svou kolegyni, která mávla rukou a odešla.

Leigh svou dceru objala a odvedla ji zpět na tvrdou lavici v chodbě. Chrissy se posadila se založenýma rukama vedle ní. Nehty měla každý nalakovaný jinou barvou. Vypadalo to, jako by si do klína vysypala krabičku lentilek. Z jejích nehtů se dalo jasně vyčíst, že je šťastné dítě, ale její obličej teď říkal něco úplně jiného.

„Je ti určitě dobře, zlatíčko? Neměli bychom zajet do nemocnice, aby tě prohlédli?“

„O ten strom jsme jenom škrtli. Opravdu, jsem v pořádku.“ Položila si tvář na matčino rameno a Leigh ji k sobě přivinula. Milovala všechny své děti, své nevlastní také zbožňovala, ale z Chrissy vždy vyzařovalo zvláštní světlo. Říkávala jí, že je její kouzelné dítě. Už od chvíle, kdy poprvé hlavičkou plnou rudých prstýnků vykoukla na svět, na ní bylo něco kouzelného. Od té doby již ta pronikavá barva trochu vybledla a teď byla Chrissy spíš světle zrzavá, ale její kouzlo nezmizí nikdy, bude vždy přítomné v jejích živých očích a jejím obrovském srdci. A k tomu všemu je rozumná. Přestože Kip měl všechno tento týden na povel, počítalo se s tím, že ten rozumný a zodpovědný člen domácnosti bude Chrissy. Dnešní noc je jasným důkazem Kipovy nezodpovědnosti.

„Teta Shelby je úžasná,“ řekla Chrissy.

„To jistě je.“

„Byla taková, i když jste chodily na práva?“

„Vždycky.“

„Myslím, že dneska byla na nějakém večírku.“

„Hm, to asi jo.“ Leigh se zkoumavě podívala na svou dceru.

„A Kip asi taky, co?“

Chrissy vzhlédla k matce, oči plné slz. „Mami, promiň. Nechtěla jsem, aby měl průšvih.“

„Kde byl?“

„U Ryana Atwooda.“

„A jel tam autem, že jo? A co ty? Jela jsi tam na kole, abys ho varovala?“

Chrissy přikývla.

„V pyžamu. Pět mil v dešti.“

„Já vím, promiň. Myslela jsem si…“

„Zlatíčko moje.“ Leigh ji políbila na kudrnatou hlavu. „Nemůžeš každého zachraňovat před jeho vlastními špatnými rozhodnutími. Tohle je Kipův problém, ne tvůj.“

„Ale mami, opravdu za to nemohl! Ten pes nám vběhl přímo do cesty. Nemohli jsme s tím nic dělat.“

„Zlato.“ Leigh chytila Chrissy za bradu a podívala se jí do pobledlého obličeje. „Kip šel na večírek, o kterém jsme nevěděli. Přestože má zákaz řízení, vzal si bez dovolení auto. A jestli tohle nestačí, tak ještě řídil po tom, co pil alkohol. Je to jeho chyba a Peter má právo být na něj naštvaný. A ty ses do toho neměla plést.“

Chrissyiny oči se zalily slzami. Nesnášela, když jejich domácnost zahalily chmury. Rozvod Leigh s Tedem byl hlučnější a nepříjemnější, než bylo vhodné, a Chrissy od té doby usilovala jen o to, aby spolu všichni vycházeli. „Ale jsme ještě pořád rodina, že jo?“ ptala se. „Chráníme jeden druhého?“

Leigh pohlédla na svou kouzelnou dcerku. Doma měli ve stodole dvě kočky, které pojmenovali Dobrota a Smilování právě proto, že se zdálo, že ji po celý život tyto dvě vlastnosti provázely. Dobrota a Smilování. „Ano, chráníme,“ potvrdila nakonec. „Ale tohle je mezi Kipem a jeho tátou, jasné? Nemůžeme se do toho plést.“

„Obhlédnutí situace“, tak tomu říkala Shelby. Nezáleželo na tom, jestli se jednalo o případ, kde byla porota, nebo o vyjednávání dohody na základě přiznání, nebo jestli šlo o malou tiskovou konferenci na schodech před soudní budovou. Dnes se jednalo o tři místnosti a během následující hodiny si „obhlédla“ všechny. Přecházela na jehlových podpatcích mezi místností, ve které ještě pořád drželi Petera s Kipem, přijímací místností, kde posedávali policisté s kelímky plnými kávy, a vstupní halou, kde jemně probudila Chrissy, aby jí položila dvě otázky. Na první odpověděla bez zaváhání. Party se konala u Ryana Atwooda, a dokonce jí i dala jeho adresu. Je loajální vůči Kipovi, ne vůči jeho kamarádům, a pokud se toto považuje za spolupráci, kterou po ní policie chce, s radostí jim ji poskytne. Na druhou otázku, kterou jí Shelby položila, ale odpovědět nedokázala. Neměla tušení, kolik bylo hodin, když sjeli ze silnice.

„A kdyby se to stalo před půlnocí?“ řekla Leigh. „Pomohlo by, kdyby byl tou dobou ještě nezletilý?“

Shelby pouze pokrčila rameny, aniž by Leigh dala příslib jakéhokoli řešení, a vrátila se do výslechové místnosti. Brzy nato se jeden z policistů, kteří seděli v přijímací místnosti, zvedl, urovnal si čepici na hlavě a opustil budovu. Cestou si pouze u Leigh ověřil adresu Atwoodových.

Než se znovu objevila Shelby, uběhlo dalších třicet minut. Tentokrát za ní ale již vyšli i Peter s Kipem. Když procházeli kolem, Leigh chytila Kipa a objala ho. Neuvolnil se ani v jejím objetí, ale krátce jí položil hlavu na rameno. „Promiň, Leigh,“ zamumlal.

„Neboj,“ zašeptala, „bude to v pořádku.“

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá