Přeložil Josef Rauvolf

Copyright ©1984 by William Gibson

All Rights Reserved

Copyright ©2019 for the Czech translation by Josef Rauvolf

Copyright ©2019 for Cover by Tomasz Maroński

Copyright ©2019 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6343-4

Deb,

která to umožnila

s láskou

Poděkování

Bruce Sterlingovi, Lewisi Shinerovi, Johnovi Shirleymu, Helden. A Tommu Maddoxovi, který vynalezl LED. A ostatním, kteří vědí proč.

PŘEDMLUVA

–

Ondřej Neff

Mám-li psát o Neuromancerovi, nemohu být neosobní. Na kyberpunk a Williama Gibsona mě upozornil v půlce osmdesátých let Roelof Goudriaan, vydavatel evropského fanzinu Shards of Babel. Psal mi, že už ztrácel o science fiction zájem, a pak přišel Gibson. Fandom byl u nás tenkrát na vzestupu a přišlo mi nepochopitelné, jak by někdo mohl ztrácet zájem o science fiction. No, pochopil jsem.

Semlelo se toho tenkrát víc dohromady. Když o tom tak zpětně přemýšlím, měli jsme tu něco jako kyberpunk naživo. Nastávala kybo-éra. V Americe samozřejmě taky, ovšem u nás to byl opravdový punk. Počítače, to byly sinclairy a atari, byly pašované, softwary kradené, jinak to ani nešlo, ofiko se to koupit nedalo. Já měl PC propašované z Tchaj-wanu od obskurní firmy Abacus. Samozřejmě neměl disk, jen dva šuplíky pro 5 1/2 diskety. Neuměl česky. Obstaral jsem si kradený software Chiwriter, to byl grafický texťák s češtinou, a na něm jsem překládal Neuromancera, kyberpunkový román. Ani mě nenapadlo, že by mohl vyjít v nějakém oficiálním nakladatelství. Předpokládal jsem, že vyjde punkově, načerno, fandomově. Žili jsme jako subkultura, jako brouci pod placatým kamenem. Jenže doba se rychle měnila a začalo mi být hloupé vydávat něčí román načerno. Takže vyšel až po převratu, u Laseru v Plzni, a pak tam můj překlad vyšel ještě několikrát. Zkusil jsem přeložit ještě Virtuální světlo, ale zlomila mě kapitola, ve které si jde hrdina koupit tepláky. Gibsona miluju, ale abych jel do Friska zkoumat, jak tam funguje tepláková subkultura, tak daleko moje láska nesahá. Překládat mají překladatelé a jsem moc rád, že teď vychází i Neuromancer v pořádném překladu Josefa Rauvolfa.

Gibsona jsem tenkrát objevoval postupně, a s ním i jeho postavy. Nejdřív to byla povídka „Johnny Mnemonic“ vydaná v roce 1981 v magazínu Omni. Kromě Johnnyho tam vystupuje i Molly Millions, známá též jako Sally Sheaers Rose Kolodny. Dívka s implantovanými brýlemi zrcadlovkami a břitvami pod nehty, to je Molly a není divu, že si ji Gibson zamiloval a zapracoval ji i do trilogie ze Sprawlu. Už tehdy to byl čistý kyberpunk, všechny ty vize o sítích a virech a bariérách proti virům, jenže jejich podstata rychle zastarává. To ostatně byl i jeden z mých mnoha překladatelských problémů, že technicky to nesedělo už v tom roce 1988, kdy jsem na překladu pracoval. Má překladatel právo zasahovat do textu a opravovat faktické nesmysly? Ale zpátky k Molly. Gibson na pozadí kybernetického haraburdí pracoval na novém typu figury, totiž na typu ostré holky. Molly není žádný Caseův přívažek, není to žádná Zlatovlasá Maud, která čeká v kuchyni, až se Shane vrátí z tažení proti zlodějům stád. Ona jede s ním a funguje přinejmenším stejně dobře jako on, rozhodně na téže úrovni. Do literatury vstupuje žena jako akční hrdina. Dnes už je to běžné, ovšem před těmi třiceti lety, kdy se Molly poprvé objevila v Omni, to běžné rozhodně nebylo.

Navíc, Molly je charakterizovaná jako bodyguard, jako ochránce. Case je zasažený hrozbou, je to bytost rozervaná, se slabými místy, pochybující, kdežto Molly je ženská jako břitva.

Paradoxně, i to je tak trochu sexistický pohled na ženu, pohled sice zbavený samčí arogance, nicméně zrovna tak je mu upřený princip existenciální rovnosti.

Molly je jednostranná ve své bodyguardovské svrchovanosti. Je to bytost z jiného světa, ze světa transhumanity, ve kterém lidství, ono Gibsonovo ‘maso’ splývá s křemíkem. Je to Mimozemšťan ve smyslu ‘jinde’, než je naše Země. Tak trochu BEM, Bug-eyed Monster, Příšera s vykulenýma očima. Není náhoda, že má implantované brýle, ona musí být ne-lidská. A že to jsou zrcadlovky, to je esence kyberpunku. Zrcadlo je hmota vytvářející iluzi jiné hmoty, jiného prostoru. Ten je podobný, dokonce zrcadlově podobný světu před zrcadlem, a přece ho podezíráme z jinakosti. Konec konců, vše, co se děje v kybersvětě, je taky odraz našeho světa. Jsou to modely vycházející z naší reality. O tom, jak dalece jsou jiné, bychom si mohli povídat dlouho. Hlavním hrdinou Neuromancera je ovšem Henry Dorsett Case, přinejmenším oficiálně v tom smyslu, že se kolem něho všechno točí. Je to prvotřídní kybokovboj, jinak je všechno kolem něho bídné. Okradl svého zákazníka a to se nedělá. Fetuje. Vede život na dně, třebaže by mu schopnosti, jimiž oplývá, mohly zajistit život na výsluní. Molly ho potkává, když se existenčně dostává na roveň použitého toaletního papíru. Molly ovšem není žádný lidumil a záhadný pan Armitage tím méně. On potřebuje Caseovy mimořádné schopnosti a hlavní osa dramatu není v tom, zdali se toxin v Caseových žilách uvolní, jako v tom, zdali bude Case použitý jako ten toaletní papír nebo ne.

Bylo by v logice věci, aby byl.

Casea obklopují další figury, ani jedna není takříkajíc normální, ať je to vysloveně odpudivý typ Peter Riviera nebo dekadentní miliardářka Lady 3Jane Marie-France Tessier-Ashpool, překupník Fiňák nebo hacker McCoy Pauley přežívající jako jakási mega – mp3 na blíže nepopsaném ROM. Ovšem všechny tyto postavy plavou jako nudle v polévce umělé inteligence Wintermute a její nadstavby Neuromancera. Case se svou družinou táhnou od štace ke štaci v tradicích pikareskního románu osmnáctého století a přes všechny jejich akty důmyslu a udatenství jsou pouhými hříčkami jakési nadřazené vůle. Kybo-punker je tedy nutně zašlapaný do země i v okamžiku vítězství.

Neuromancera je dobře číst v souvislosti se sbírkou Jak vypálit Chrome. Gibson si dělal skici, a „Johnny Mnemonic“ je jedna z nich. Další najdete v téhle sbírce, ale nejdřív čtěte román, pak sbírku, ve spleti motivů se pak lépe vyznáte.

Neuromancer patří k nejvíce ceněným dílům konce minulého století a patrně se na něj budou literáti odvolávat i na konci století našeho. Budou totiž odhalovat vrstvy předpovědí, které dnes nedokážeme ocenit. To je kouzlo předpovědi, že se skrývá v šifře náznaku, dokud není naplněna skutkem. Román získal ceny Hugo, Nebula i Pamětní cenu Philipa K. Dicka a týdeník Time ho zařadil mezi 100 nejvýznamnějších děl od roku 1923. Ke konci roku 2007 vyšel po celém světě v celkovém nákladu 6 a půl milionů výtisků. Celý žánr je jiný od doby, kdy Neuromancer, a samozřejmě další kyberpunková díla, vyšel. Jestliže dřevní epocha science fiction byla poznamenána technooptimizmem, tedy převládala vize technických zázraků jako kulisa a do ní pak byl vložen konflikt dobra se zlem, pozdější éra byla převážně varovná, dystopická, popisující úpadek oživený konfliktem zla s ještě horším zlem. Kyberpunk je v tomto smyslu neutrální. Fantastickou realitu se vším všudy bere jako danost a v ní se pohybují figury nadané extrapolovanými lidskými vlastnostmi. V této poloze ‘obyčejné budoucnosti’ nebo ‘obyčejného fantaskna’ se fantastika pohybuje dodnes. Gibson jako autor a jako osobnost se nikdy nesnížil k tomu, aby se bušil v prsa a nikdy nepovykoval „já jsem ten, kdo na to všechno přišel“. Ve své době se bránil i nařčení, že je papežem kyberpunku a tvrdil, že kyberpunk nevynalezl a že ho dokonce ani nepíše. Což nic neubírá jeho významu a významu jeho díla. Je zajímavé, že Neuromancer nebyl dosud adekvátně zfilmován, tedy: tak či onak zfilmován byl, ale nikoli adekvátně. Zato si hodně z kyberpunku vypůjčil Matrix Andyho a Larryho Wachowských. Gibsonovy sugestivní popisy kyberprostoru jako imaginárního světa, v němž i čas teče jiným tempem, byly v Matrixu mistrovsky vizualizované.

Jako ovlivnil světovou science fiction, ovlivnil i tu naši. V této souvislosti nelze opominout Jiřího Walkera Procházku a jeho Tvůrce času z roku 1991. Vliv doznívá i do současnosti, v souvislosti s kyberpunkem je dobře se zmínit o Stronciu Jiřího Kulhánka. Dnes už na scénu nastupuje zcela nová generace autorů, pro niž je kyberprostor zcela přirozené životní prostředí, vyrostla v něm a žije v něm a nepřipadá jim jako něco divného.

Což je samo o sobě kyberpunk jako řemen.

ČÁST PRVNÍ

–

Chiba City Blues

1.

Nebe nad přístavem mělo barvu televize přepnuté na prázdný kanál.

„Teda, ne že bysem jako bral,“ zaslechl Case něčí hlas, když si klestil cestu davem kolem vchodu do Chatu. „To vono spíš jakoby to mý tělo bylo postižený timhletim masivnim drogovym deficitem.“ Typický sprawlovský styl a vtip. Chatsubo byl bar pro profesionální utečence; mohli jste tam chlastat celý týden a nezaslechnout ani dvě slova japonsky.

Ratz obsluhoval u baru a jak roztáčel do sklenic na tácu sudový kirin, protéza, kterou měl místo paže, se monotónně cukala. Zahlédl Case a usmál se, místo zubů parádní spleteninu východoevropské oceli a zahnědlého kazu. Case se vmáčkl k pultu, mezi pochybný bronz jedné z kurev Lonnyho Zonea a novotou vonící námořnickou uniformu vysokého Afričana, jehož lícní kosti byly zvrásněny ostrými řadami rituálních jizev.

„Wage tu byl po ránu, se dvouma vymetákama,“ řekl Ratz a zdravou rukou mu po baru přistrčil natočené pivo. „Možný, že měl s váma nějaký vyřizování, co?“

Case pokrčil rameny. Štětka po jeho pravici se zahihňala a šťouchla do něj.

Barman se usmál ještě víc. O jeho ošklivosti se vyprávěly legendy. Jako by se za tím, že se mu nedostávalo krásy, v době, kdy si ji mohl dovolit každý, skrývala nějaká předzvěst.

Když se natáhl po dalším půllitru, starodávná ruka zakvílela. Ruská armádní protéza, manipulátor se

sedmi funkcemi a posilovačem zpětné vazby, potažený odporným růžovým plastem. „Herr Case, tedy vy jste umělec až moc.“ Ratz zachrochtal; tenhle zvuk u něj znamenal smích. Poškrábal se růžovým pařátem na břichu, které mu viselo z bílé košile. „Vy jste totiž majstr v takovým krapet směšným kšeftíku.“

„Jasně,“ řekl Case a usrkl piva. „Někdo tady prostě musí bejt vod tý zábavy. Ty ten vocas ale tutově nejseš.“

Hihňání kurvy vylétlo o oktávu výš.

„A ty taky ne, holka. Takže vyhul, jasný? Zone je totiž můj docela blízkej přítel.“

Podívala se Caseovi do očí, zasyčela, jak to šlo nejjemněji; rty se jí skoro nepohnuly. Ale odešla.

„Panebože,“ řekl Case, „co to tady máš za kriplárnu? Člověk se tady v klidu nemůže ani napít.“

„Blbost,“ a Ratz utíral podrápané dřevo hadrem.

„Zone vyšpulí procenta. Vás tady nechávam makat čistě pro pobavení.“

Když Case zvedal pivo k ústům, náhle nastala jedna z těch zvláštních chvil ticha, jako kdyby sto hovorů, které neměly nic společného, dospělo k téže odmlce. Pak zazvonilo další zahihňání té kurvy, s náznakem lehké hysterie.

Ratz zachrochtal.

„Prošel anděl.“

„Číňanové podělaný,“ zařval opilý Australan, „vymysleli roubování nervů. A za tuhle nervárnu já dam klidně dycky majlant. Teda ale pošteluje tě to parádně, kámo…“

„A teďko ještě tohle,“ zabručel Case do své sklenice a veškerá hořkost se v něm zvedla jako žluč, „to už těch sraček bylo akorát tak dost.“

Japonci už toho z neurochirurgie zapomněli víc, než kdy Číňani znali. Černé kliniky Chiby představovaly naprostou špičku, každý měsíc tam přecházeli na úplně nové soubory technik, a přesto nedokázali napravit poškození, ke kterému přišel v tom memfiském hotelu. Rok tady a pořád ještě snil o kyberprostoru, s nadějí, slábnoucí s každou další nocí. Všechen ten amfetamin, co do sebe rval, všechny ty akce, které v Nočním městě rozjel, všechny ty kšeftíčky, a přesto pořád vídal ve snu matrix, ostře zářivá mřížoví logických obvodů se rozvíjela po té bezbarvé, nic neříkající prázdnotě… Sprawl teď znamenal dlouhou podivnou cestu domů nad Pacifikem, a už nebyl žádný klávesák, už nebyl kyberprostorový kovboj. Čistě jenom další šíbr, co se snaží nějak protlouct. Sny v japonské noci ale přicházely dál, jako elektronické voodoo, a on křičel a toužil po něm, plakal ze spaní a probouzel se sám, v temnotě, stočený ve své schránce, v nějakém kapslovém hotelu, ruce zaťaté do desky matrace, ztužená pěnovka se mu krčila mezi prsty, jak se pokoušel dosáhnout na konzoli, která tam nebyla.

„Včera večír jsem viděl tu vaší holku,“ ozval se Ratz a podal Caseovi druhý kirin.

„Žádnou nemám,“ odbyl ho a pil.

„Slečnu Lindu Lee.“ Case zavrtěl hlavou.

„Žádná holka? Nic? Jenom byz, pane umělec? Odevzdanost obchodu?“ Barmanova malá hnědá očka byla posazena hluboko do zkrabacené kůže. „Já mám takovej pocit, že s ní jste se mi líbil víc. Víc jste se smál. A teďkonc, některou noc, se z vás možná stane až moc velkej majstr; skončíte v tancích kliniky, mezi náhradními díly.“

„Ratzi, ty mě teda vyloženě dojímáš.“ Dopil pivo, zaplatil a odcházel, úzká vysedlá ramena shrbená pod khaki nylonem bundy se skvrnami od deště. Proplétal se davy na Ninsei a úplně cítil svůj vlastní starý zaschlý pot.

Caseovi bylo dvacet čtyři. Ve dvaadvaceti byl kovbojem, zlodějem, jedním z nejlepších v celém Sprawlu, v tom živelně rozbujelém nádoru měst. Vyučil se u těch nejlepších, u McCoy Pauleye a Bobbyho Quina, legend v byzu. Jel v téměř permanentním adrenalinovém nášlehu, vedlejším produktu mládí a šikovnosti, napíchnutý do kyberprostorového decku na míru, který vrhal jeho odhmotněné vědomí do konsensuální halucinace, jíž byl matrix. Zloděj, dělal pro další, bohatší zloděje, zaměstnavatele, kteří zajišťovali exotický software, potřebný k průniku zářícími valy korporátních systémů a otevírající okna do bohatých polí dat.

Udělal klasickou chybu, přesně tu, o níž by přísahal, že se jí nikdy nedopustí. Okradl své zaměstnavatele. Nechal si něco bokem a pokusil se to poslat dál přes překupníka v Amsterodamu. Stále nevěděl jistě, jak ho vyhmátli, ne že by na tom teď nějak záleželo. Počítal s tím, že zemře, tehdy, oni se ale jen usmívali. Samozřejmě, ať si poslouží, řekli mu, klidně si ty peníze může vzít. Bude je totiž potřebovat. Protože – stále se usmívali – tutově zařídí, že už nikdy nebude pracovat. Poškodili mu nervový systém ruským válečným mykotoxinem.

Byl připoután řemeny k lůžku v memfiském hotelu, schopnosti mu mikron za mikronem vyhasínaly a třicet hodin halucinoval. Poškození bylo precizní, rafinované a dokonale účinné.

Pro Case, který žil pro netělesné nadšení kyberprostoru, to znamenalo Pád. V barech, kde býval jako kovbojské eso častým hostem, patřilo k elitnímu postoji jisté nenucené pohrdání tělem. Tělo rovnalo se maso. Case se propadl do vězení vlastního těla.

Veškerá jeho aktiva byla rychle převedena na nové jeny, tlustý svazek staré papírové měny, která donekonečna obíhala v uzavřeném okruhu černých trhů celého světa jako mušličky obyvatel Trobriandských ostrovů. Ve Sprawlu bylo obtížné provést zákonné obchodní transakce v hotovosti; v Japonsku to už bylo nelegální. V Japonsku, to věděl s absolutní a definitivní jistotou, by lék našel. V Chibě. Buďto na registrované klinice, nebo ve stínové oblasti černé medicíny. Chiba, jež byla synonymem implantátů, roubování nervů a mikrobioniky, působila na technokriminální subkultury Sprawlu jako magnet.

V Chibě přihlížel, jak se mu nové jeny rozplývají v dvouměsíčním kolotoči vyšetření a konzultací. Lidé na černých klinikách, jeho poslední naděje, obdivovali profesionální zručnost, s níž byl zmrzačen, a pak pomalu zavrtěli hlavami.

Takže teď spal v těch nejlevnějších kapslích, těch, co jsou nejblíž přístavu, pod záplavami křemíkových halogenů, které ozařovaly doky celou noc jako nesmírná pódia a kde nebyla díky oslepujícímu svitu televizního nebe vidět světla Tokia, dokonce ani holografické logo Fuji Electric Company, strmící do výše, z Tokijské zátoky byla černá plocha, v níž racci kroužili nad masou bílého polystyrénu unášenou proudem. Za přístavem se rozprostíralo město, kopule továren, nad nimiž se tyčily obrovské kostky korporátních arkologií. Město a přístav byly odděleny úzkým hraničním územím starších ulic, oblastí, která nemá žádné oficiální jméno. Noční město, a Ninsei jeho srdce. Ve dne jsou bary na Ninsei zavřené, za staženými roletami, nevýrazné, neony pohaslé, hologramy netečné, vyčkávají pod otráveným stříbřitým nebem.

Dva bloky na západ od Chatu, v čajovně, která se jmenovala Jarre de Thé, Case spláchl první noční pilulku dvojitým espresem. Byl to plochý růžový osmiúhelníček, silný druh brazilského dexu, který koupil od jedné ze Zoneových holek.

Jarre měla stěny obložené zrcadly, každý panel orámován rudým neonem.

Zpočátku, když se ocitl v Chibě sám, jen s trochou peněz a nepatrnou nadějí, že najde možnost léčby, se dostal do stavu jistého konečného přebuzení, rval se nadoraz, po novém kapitálu šel s chladnou náruživostí, která jako kdyby patřila někomu jinému. V prvním měsíci zabil dva muže a jednu ženu kvůli částkám, které by mu před rokem přišly k smíchu. Ninsei ho lámala, až jako kdyby sama ulice na sebe vzala podobu jisté touhy zemřít, nějakého skrytého jedu, o němž nevěděl, že ho v sobě nosí.

Noční město bylo jako vyšinutý experiment v sociálním darwinizmu, navržený otráveným vědeckým pracovníkem, který neustále držel palec na tlačítku rychlého převíjení. Stačilo přestat shánět prachy a šli jste beze stopy ke dnu, jak jste se ale otáčeli jen o trochu rychleji, narušili jste křehké povrchové napětí černého trhu; tak jako tak bylo po vás a nic po vás nezbylo, možná jen neurčitá vzpomínka v mysli takové notoricky známé figury, jako je Ratz, i když srdce, plíce nebo ledviny mohly klidně přežít a posloužit někomu cizímu, kdo má nové jeny na tanky klinik.

Byz tady představoval nepřetržitý podprahový bzukot, smrt akceptovaný trest za lenost, lehkomyslnost, absenci slušnosti, opominutí požadavků složitého protokolu.

Sám u stolu v Jarre de Thé, s najíždějícím osmiúhelníčkem – na dlaních mu začínaly vyrážet drobounké kapičky potu, náhle si uvědomoval každičký vztyčený chlup na pažích a hrudi –, Caseovi bylo jasné, že v určitém bodě začal hrát sám se sebou prastarou hru, která nemá jméno, konečný pasiáns.

Už dlouho nenosil zbraň, dávno nedbal základní opatrnosti. Rozjížděl ty nejrychlejší, nejdivočejší kšefty na ulici a měl pověst člověka, který je schopen sehnat naprosto cokoliv. Část jeho osobnosti věděla, že blesk jeho sebezničení bije do očí zákazníky, kterých bylo stále míň, zároveň se však hřála vědomím, že je to pouze otázka času. A byla to právě tahle část, ve svém očekávání smrti arogantní, která nejvíc nesnášela pomyšlení na Lindu Lee.

Našel ji, jedné deštivé noci, v pasáži.

Pod zářivými přízraky žhnoucími modravým závojem cigaretového kouře, hologramy Čarodějova hradu a Tankové války Evropa, newyorského panoramatu… A tak si ji teď připomněl, její tvář se koupala v neklidném světle laseru, podobu zredukovanou na jakýsi kód: když se rozhořel Čarodějův hrad, lícní kosti jí vzplanuly jasnou červení, když Mnichov padl v tankové válce, čelo se polilo azurovou modří, a když klouzající kurzor vykřísl jiskry ze stěny kaňonu mrakodrapů, ústa jí zbarvilo řvavé zlato. Tu noc pořádně hučel, s kilovou cihlou Wageova ketaminu na cestě do Jokohamy, a prachy už měl v kapse. Vešel tam z teplého deště, který syčel na chodníku Ninsei, a z nějakých důvodů mu byla vyvolena, jedna tvář z desítek těch, které stály u konzolí, ztracená ve hře, kterou hrála. Výraz, který tehdy měla, byl stejný, jaký viděl po několika hodinách na její spící tváři, v kapsli v přístavní čtvrti, horní ret jako linku, kterou děti kreslí, když znázorňují ptáka v letu.

Když přecházel pasáž, aby si stoupl vedle ní, rozjetý kšeftem, viděl, jak rychle vzhlédla. Šedé oči vroubené rozmazanými černými stíny. Oči malého zvířátka přišpendlené světlomety přijíždějícího vozu.

Jejich společná noc se protáhla do dopoledne, do lístků v přístavu vznášedel a jeho prvního výletu přes Záliv. Déšť nepolevoval, padal na celou Haradžuku, tvořil jí na plastikové bundě korálky, tokijské děti se valily kolem vyhlášených butiků v bílých mokasínech a stahovacích fóliových pláštěnkách, až s ním stála v půlnočním mumraji v herně s pačinko a držela se ho za ruku jako děcko.

Trvalo to měsíc, než gestalt drog a tenze, kterými procházel, proměnily ty věčně vyplašené oči ve studny vzájemné potřeby. Sledoval, jak se její osobnost rozpadá, odtrhávají se z ní kusy jako z nějakého ledovce, kry jsou odnášeny proudem, až nakonec spatřil syrovou potřebu, chtivý krunýř závislosti. Sledoval, jak jde po stopě dalšího nástřelu s koncentrací, která mu připomínala kudlanky, co prodávali ve stáncích na Šize, vedle nádrží s modrými zmutovanými kapry a cvrčky uvězněnými v bambusu.

Upřeně hleděl na černý prstenec kávové sedliny v prázdném hrnku. Vibrovala amfetaminem, který si vzal. Hnědý laminát stolní desky byl matný patinou drobounkých škrábanců. Jak mu dex stoupal páteří, viděl nespočetné náhodné nárazy, kterých bylo třeba ke vzniku takového povrchu. Jarre byla vyzdobená ve staromódním, těžko popsatelném stylu minulého století, znepokojující směsicí tradičních japonských a nevýrazných milánských plastů, vše ale jakoby pokrýval sotva patrný povlak, jako kdyby podrážděnost a nervozita milionu zákazníků nějakým způsobem zrcadla a tu kdysi luxusní umělou hmotu napadla a zanechala každičkou plochu zamlženou něčím, co už nikdy nepůjde setřít.

„Ahojky, Casei, ty kluku jeden…“

Zvedl hlavu a střetl se s šedýma očima obtaženýma stíny. Měla na sobě vyšisovanou francouzskou orbitální pracovní uniformu a nové bílé tenisky.

„Tě hledam, chlape.“ Sedla si naproti němu, s lokty na stole. Rukávy modré kombinézy na zip měla v ramenou odtržené; automaticky jí pohledem projel paže, jestli tam nemá stopy po dermech nebo po jehle. „Nechceš cigáro?“

Vydolovala z kotníkové kapsy pomačkanou krabičku jie-che-jüanek s filtrem a jednu mu nabídla. Vzal si a dovolil jí, aby mu připálila rudou plastikovou trubičkou.

„Casei, chrápeš dobře? Vypadáš jetej.“ Přízvuk ji zařazoval někam na jih Sprawlu, směrem k Atlantě. Pleť pod očima měla pobledlou a nevypadala zdravě, tělo však zůstávalo stále hladké a pevné. Bylo jí dvacet. V koutcích úst se začaly natrvalo vrývat nové čáry bolesti. Tmavé vlasy měla stažené dozadu, svázané pruhem potištěného hedvábí. Vzorek mohl zobrazovat mikroobvody nebo plán města.

„Když si nezapomenu vzít ty mý prášky, tak je to dobrý,“ řekl, když ho zasáhla naprosto jasná vlna touhy, nezvládnutelná žádost a osamělost se k němu hnaly na vlnové délce amfetaminu. Připomněl si vůni její kůže v přetopené temnotě kapsle blízko přístavu, prsty zakleslé na jeho kříži.

Všechno jen samý maso, napadlo ho, a nic jinýho nechce.

„Wage,“ pronesla a oči se jí stáhly. „Chce tě vidět s dírou ve ksichtu.“ Zapálila si cigaretu.

„Kdo to povídá? Ratz? Ty jsi mluvila s Ratzem?“

„Ne. Mona. Její novej nabiják patří k těm Wageovo poskokům.“

„Tolik mu nedlužím. A když mě sejme, ty prachy neuvidí.“ Pokrčil rameny.

„Hodně moc lidí mu teďko visí, Casei. Možná z tebe bude varovnej příklad. Fakt by sis na to měl dát majzla.“

„Jasně. A co ty, Lindo? Máš kde chrápat?“

Table of Contents

Poděkování

PŘEDMLUVA – Ondřej Neff

ČÁST PRVNÍ – Chiba City Blues

1.