Jedná se o fikci, dílo autorčiny fantazie.

Články, které se objevují v textu, jsou však zcela autentické,

stejně jako neobjasněné kauzy, o kterých pojednávají.

Mějte prosím na paměti, že se v tomto románu paralelně

odvíjí fiktivní příběh a skutečnost.

Copyright © 2018 Louise Boije af Gennäs

All rights reserved

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2019

Author photo © Anna-Lena Ahlström

Cover © Elina Grandin

ISBN 978-80-242-6339-7

Na památku mého táty Hanse Boije af Gennäs (1922–2007)

Fantazie nás vyzbrojuje k tomu, abychom pochopili skutečnost dřív, než nastane.

Mary Caroline Richardsová (1916–1999)

PROLOG

Bolest byla nesnesitelná. Měla barvu: na okrajích byla rudá a uprostřed bílá. Usídlila se mu v hlavě. Nedalo se pochopit, jestli souvisí s jeho mozkem, nebo jestli pozbyl jednotlivých částí těla. Pach krve – té jeho – byl silný a nepříjemný. Dávil se, ale neměl v žaludku nic, co by mohlo ven.

Střídavě ztrácel vědomí a zase jej nabýval, hlasy kolem něj mizely a znovu se vracely. Mluvily jazykem, kterému rozuměl, ale přesto si nedokázal slova poskládat dohromady tak, aby pochopil, co sdělují. Cíl byl přesto jasný: hlasy chtěly, aby to vzdal a nesnažil se nic pochopit.

„… Sara.“

Když jméno – jméno své dcery – zaslechl, přimělo ho to zvednout hlavu. Z hrdla mu vyšel sten. Následovala opět palčivá bolest, mohutně zaútočila na lebku. Rudá barva se stahovala do středu a pomalu pohlcovala bílý vnitřek.

Oba muži v místnosti si ho prohlíželi: jeho prsty bez nehtů, ústa bez jediného zubu, zakalené oči a popáleniny. Pod stůl ke dvěma elektrodám dopadly rozbité brýle. Jeho nahé tělo leželo na stole v nezvyklé poloze. Po mnoha hodinách zásahů bylo k nepoznání.

Muži se na sebe podívali a jeden z nich krátce přikývl. Zvuk mobilu, který pořídil snímek.

Zápach benzinu: silný, pronikavý. Jeho mozek to odmítal přijmout, ale tělo zareagovalo. To, co mu zbývalo ve střevech, se automaticky objevilo na stolní desce pod ním.

Hrubá nadávka. Zvuk prázdných plechových kanystrů rachotících na dlážděném dvoře. Pak ticho.

Hlavou mu samovolně běžely obrazy. Prsten.

Pečeť.

Jidášův polibek.

„Braň se.“

Také rodina: Elisabetiny ruce, Sařin usměv. Slunečné podzimní ráno a Lina na koni klusajícím mlhou na ohrazené louce.

Následoval prudký výboj světla a výbuch. Byl tak silný, že v něm všechno zaniklo: bolest, utrpení. Barvy, pachy a myšlenky. Oba muži stáli v povzdálí a sledovali plameny šlehající k bledě modrému jarnímu nebi. Za nimi, po pravé straně, těsně nad obrysy lesa, se mihotala Venuše, večernice. Muži chvíli sledovali mohutný požár a pak se vydali k černému autu, které stálo dole na silnici. Za nimi se rozběhla šedá mourovatá kočka. Velkými skoky přeběhla trávník a zmizela pod keřem střemchy, jejíž bílé květy svítily ve tmě.

Vážený pane / Vážená paní,

obracím se na Vás jakožto na šéfredaktora/šéfredaktorku nebo odpovědného redaktora/redaktorku novin, případně jiného média (rozhlasu, televize nebo internetového média), které respektuji. Byl bych rád, kdybyste se podíval/la na soubory, které přikládám.

Jedná se o materiály, které jsem shromažďoval se značným úsilím. Aby se k Vám nedostaly dříve, muselo mnoho lidí trpět, o čemž jsem zpočátku vůbec nevěděl. Proto Vás prosím: než mé materiály odložíte bez povšimnutí, ověřte si laskavě jejich pravdivost.

Zjistíte, že jde o samé autentické dokumenty. Chápu, že zpočátku Vám to bude připadat neuvěřitelné, protože materiálů je tak velké množství, jsou velmi podrobné a odhalují pravdu o celé řadě vysoce postavených lidí. Kromě toho se týkají mé vlasti a řady dalších národů celého světa. Uvědomuji si, že zveřejnění těchto materiálů změní názor mnoha lidí nejen tady ve Švédsku. Ekonomické systémy jsou propojené a globální. Totéž platí i pro spolupráci v oblasti obrany, obchodu, migrace, pracovních sil a životního prostředí.

Doufám, že množství dokumentů a možné následky jejich zveřejnění Vás neodradí, naopak věřím, že jejich zveřejnění umožníte. Občané mají právo tyto informace znát, v tom spočívá demokracie, taková je úloha novinářů. Lidé mají rozhodovat. Nejprve ale musejí dostat informace, jinak se nezaměří na to podstatné.

Neřeknu Vám, kdo jsem, nezjistíte to. S důvěrou budu čekat, až se materiály objeví v médiích.

Asi bych měl dodat, že veškerou dokumentaci současně posílám do nemalého počtu redakcí celého světa. Mnohé je jistě odmítnou nebo o nich budou mlčet. Přesto doufám, že nějaký publicista najde odvahu udělat první krok a zveřejní je…

KAPITOLA 1

„Tak tady budete bydlet,“ řekla malá tělnatá paní a otevřela dveře.

Nahlédla jsem do miniaturní ložnice a hned jsem pocítila, jak mizí dobrá nálada, do níž jsem se do té chvíle nutila. Úzká postel na nožkách, s oranžovým pruhovaným přehozem z tenké bavlněné látky. Připomnělo mi to přehozy ze začátku sedmdesátých let, které máme na chatě. Můj studentský pokojík na koleji v Uppsale mi najednou začal připadat jako luxus.

Vedle lůžka stál noční stolek. Bytná k němu hned přiskočila a povytáhla zásuvku.

„Vysunuje se trochu ztuha, ale jde to,“ řekla.

Paní – spíš taková bodrá ženská – se představila jako Siv. Zamířila do předsíně. Než jsem se vydala za ní, ještě jednou jsem se podívala na ložnici. Lustr s lepenkovým stínítkem, černá hmota – mrtvé mouchy? – ve stínítku přímo pod žárovkou. Na zemi linoleum, u postele hadrový kobereček. Na něm stála moje červená brašna a přepravka na kočku. Pod oknem odřené křeslo a komoda se třemi zásuvkami. Skříň s klíčkem ve dveřích, široká asi jen půl metru.

Siv stála u otevřených dveří do koupelny. Prošla jsem kolem ní dovnitř. Starodávná světle modrá vana s hodně ušpiněným závěsem. Záchod s prasklým plastovým sedátkem. Umyvadlo s kohoutky ze sedmdesátých let (modrá tečka – studená voda, červená – teplá). Na podlaze PVC barvy krve.

Siv ukázala na neuzemněnou zásuvku.

„Vždycky říkám: pokud chcete přežít, nepoužívejte ji.“ Zasmála se svému vtipu. Následovala jsem ji zpět do předsíně.

„Teď ještě ten drobný detail ohledně nájmu,“ pokračovala.

„Požaduju šest tisíc pět set za měsíc. Platí se předem a v hotovosti.“

„Nedohodly jsme si rovných šest tisíc?“ namítla jsem. Siv se ušklíbla.

„To jo, ale máte ještě kočku. Dá se čekat, že tu něco poškodí a bude dělat problémy. Chci za ni příplatek pět set.“

S povzdechem jsem vytáhla z kabelky obálku a pak ze své tenké peněženky ještě jednu bankovku. Siv obálku otevřela a lakotně si spočítala pětisetkoruny. Právě tehdy, na onom místě, pod světlem stropní lampy jsem pocítila, že jsem se octila ocitla ve Stockholmu, kde je nouze o bydlení. Vždycky jsem po tom toužila: dostudovat, opustit univerzitu a malé město a přestěhovat se do hlavního města. A teď jsem tu konečně byla. Právě začal podzim. Čekala mě nová práce. Jenže všechno drhlo, se vším byly problémy. Nic nebylo takové, jak jsem si to představovala. Zachvátil mě pocit bezmoci.

Siv dopočítala a nepřátelsky se na mě podívala přimhouřenýma očima.

„V pořádku,“ řekla. „Jak jsem vám ukázala, v ledničce máte jednu přihrádku. Vařit si můžete mezi 17.00 a 19.00, musíte se nějak dohodnout s druhými dvěma. Pak chci mít kuchyni pro sebe.“

„Jak je to s wi-fi?“ zeptala jsem se. „Je součástí nájemného?“

„Jen do devíti večer,“ řekla Siv. „Pak potřebuju celou kapacitu pro sebe.“

„Dobře,“ vydechla jsem ztěžka. „Ještě něco: nemohla bych vám platit bezhotovostně? Abych si nemusela vybírat hotovost...“

Siv se na mě opět zadívala. Pohled měla jako břitva.

„Jestli je vám hotovost proti srsti, budete si muset najít jiný bydlení.“

„Rozumím,“ řekla jsem.

Seběhla jsem po schodech do přízemí. Oknem na druhé straně předsíně jsem viděla část nákupního centra Vällingby s velkými kruhy z bílých cihel, které jsem si pamatovala z dětství, když jsem jezdila na návštěvu k prarodičům. Dětský koutek. Cihly tu byly dál, koutek už ne. Ani babička s dědou.

Vzpomínka na vojenskou službu: tři hodiny spánku, hrbolatá země pod slabou karimatkou. Šílený seržant, který řval do stanu, že v 5.00 je nástup a kontrola. Žádná legrace. Ale proč mi tohle připadá mnohem horší?

„Ve Stockholmu ti bude dobře,“ přesvědčovala mě máma.

„Nejdřív si najdeš nějaký podnájem, pro začátek to jistě vydržíš. A časem jistě získáš něco vlastního.“

Vrátila jsem se do pokoje a svalila jsem se na oranžový přehoz. Jedna vzpomínka vyvolávala další: večer, kdy táta získal novou práci. Bylo mi osm, Lině asi dva. O tom, čím se táta zabývá, jsem toho moc nevěděla, ale chápala jsem, že možná získá nové místo. A pak to bylo jasné: táta i máma doslova zářili, táta přinesl k večeři čerstvého kraba. Pak jsme jedli v kuchyni při svíčkách a oslavovali. Byl sice všední den, ale připili jsme si. My děti limonádou, máma s tátou si tentokrát nedali pivo, ale víno. Táta získal práci v nějakém skvělém podniku, který se jmenuje SIDA. Bude dojíždět do Stockholmu a jezdit po světě.

„Budeš zachraňovat svět, lásko?“ chtěla vědět máma a pohladila ho po tváři.

Zachraňovat svět: na to se pamatuju. Před očima jsem ale tehdy viděla Jamese Bonda s namířenou pistolí, kterého pronásledují nebezpeční darebáci.

„V každém případě se o to budu snažit,“ odpověděl táta s úsměvem.

„Bude to hodně nebezpečné?“ ptala jsem se. Rodiče vyprskli smíchy.

Lina se také zasmála a bouchala lžící do stolu: „Nepespečné!

Nepespečné!“

„Ale ne, miláčku,“ řekl mi táta vlídně. „Vůbec to nebude nebezpečné. Budu se pokoušet dělat dobrou věc, to je celé. Budu poskytovat pomoc v zahraničí těm, kteří to nemají lehké.“

Znělo to dobře, i když jsem to dlouhé slovo tak docela nechápala. Neptala jsem se dál a raději jsem se pustila do kraba.

Táhlé zamňoukání mě vrátilo zpět do přítomnosti. Simåns chtěl ven, a tak jsem otevřela dveře na chodbu a dvířka jeho přepravky.

„Tak jsme tady, Simånsi,“ řekla jsem. „Tady teď spolu budeme bydlet.“

Simåns se prošel pokojem a očichal ho; nasál všechny neznámé pachy. Pak vyskočil na postel a zadíval se na mě svýma moudrýma zelenýma očima. Najednou zívnul a já mu viděla rovnou do chřtánu, na drsný jazyk a tenké sněhobílé zuby, ostré jako břitva.

Dravec.

„Jsi dravec, Månsi,“ řekla jsem a poškrábala ho za uchem.

Simåns se protáhl a zamával ocasem. Pak se na přehozu stočil do klubíčka a usnul.

*

Na úzké posteli se mi nespadlo dobře. Měsíční světlo pronikalo do pokoje mezírkami mezi lamelami žaluzií. Bylo to stejné jako posledního půl roku: střídavě jsem usínala a zase se probouzela. Těžko jsem rozlišovala, co je sen a co skutečnost. Jednu chvíli jsem měla pocit, že se dveře neslyšně otevírají a dovnitř vniká světlo z předsíně: vypadalo to přesně tak, jako by tam někdo stál a díval se na mě. Když jsem se ale vzápětí celá rozespalá posadila, dveře byly zavřené a v pokoji bylo přítmí jako předtím.

Ráno mě v sedm vzbudil nějaký hluk. Ve stejném okamžiku přišla esemeska od mámy.

„Jak se máš, miláčku? Všechno v pořádku?“

„Skvěle,“ odpověděla jsem. „Už jsem vstala a jsem na cestě do práce.“

Máma mi místo odpovědi poslala smajlíka. Zamířila jsem do koupelny, chtěla jsem se osprchovat. Dveře do koupelny byly zavřené a byla za nimi slyšet tekoucí voda. Vrátila jsem se do pokoje. Během čekání jsem si připravovala věci do práce. O čtvrt hodiny později stála dotyčná osoba pořád ve sprše. Začala jsem mít naspěch. Po dalších pěti minutách jsem zabouchala na dveře. Otevřely se v podstatě hned. Zlostně na mě civěl asi třicetiletý mladík s dlouhými kníry. Působil ospale, otráveně, místo očí měl úzké štěrbiny, na sobě modrý župan, kolem krku růžový ručník se světlemodrými slony; při pohledu na ten vzor jsem se musela usmát. Můj úsměv ale mladíkovi nijak náladu nezlepšil.

„Sprchuju se vždycky v sedm nula nula!“ řekl mi důrazně.

„Tak to laskavě respektuj!“

„Jasně,“ řekla jsem. „Promiň. Jsem Sara, zrovna jsem se sem nastěhovala. Jsem v tom pokoji úplně dole.“

Prohlédl si mě od hlavy až k patě. To, co uviděl, ho nijak zvlášť nezaujalo.

„Džalíl,“ řekl odměřeně. „Pocházím z Maroka.“

„Skvělé,“ řekla jsem. „Jak dlouho už tu žiješ?“

Další odměřený pohled, aspoň podle toho, co bylo vidět z jeho očí.

„Dost dlouho na to, abych věděl, že se lidi s nikým nemusejí vybavovat v sedm ráno,“ odpověděl a zmizel na chodbě.

Dívala jsem se za ním. Měl svatou pravdu.

Autobus do Spångy přijel včas, zato příměstský vlak do Sundbybergu měl zpoždění. Na nástupišti foukal ledový vítr. Napočítala jsem asi deset lidí, všichni byli tiší jako pěna. Většinou poslouchali hudbu nebo se dívali do mobilů. S hlubokým povzdechem jsem si našla Aftonbladet, stránku se zpravodajstvím. Po čtvrthodině konečně přijel přecpaný vlak. Všem se nám podařilo nastoupit, ale čas běžel a pořád hrozilo, že první den nepřijdu do práce včas. Po příjezdu do Sundbybergu jsem vyběhla z vlaku a utíkala mezi věžáky, dokud jsem neuviděla bistro na malém náměstí. Vpadla jsem dovnitř, zadýchaná tak, že jsem nebyla schopná promluvit.

Uvnitř už naplno pracovaly dvě asi padesátileté ženy s nabarvenými vlasy, jedna měla černé a druhá blond. Blondýna měla trochu nadváhu, černovláska byla hubená jako tyčka.

„No,“ řekla černovlasá a podívala se na mě. Přitom dál doplňovala ubrousky do zásobníku na pultě. „V restaurační branži je přesnost alfou a omegou.“

„Promiňte,“ dostala jsem ze sebe. „Vlak… měl čtvrt hodiny zpoždění.“

„Takhle je to v tomhle městě pořád,“ řekla blondýna a sklonila se ke smetáku. „Je potřeba mít časovou rezervu.“

Obě ke mně přistoupily.

„Eva,“ představila se černovlasá a podala mi ruku.

„Gullbritt,“ řekla blondýna. Musela jsem se přemáhat, abych se neusmála.

Samozřejmě.

„Tak co?“ řekla Eva, uvázala si zástěru a podobnou hodila mně. „Jaké máš zkušenosti s prací v bistru?“

„Vlastně žádné,“ odpověděla jsem váhavě. „Ale to jsem uvedla v mailu.“

„Co tvoje rodina?“

„Mám mámu a mladší sestru. Táta zemřel na jaře na chatě. Byla to nehoda. Podle policie ho ranila mrtvice nebo to byl infarkt. Kromě toho jsme měli problémy s plynovým sporákem.“ Žádná reakce. Eva se na mě nechápavě zadívala. Najednou jsem znejistěla. Mluvila jsem dál, i když se mi vlastně nechtělo.

„Vznikl mohutný požár,“ vysvětlovala jsem dál. „Vzplála celá chata a táta… nestihl utéct. Neví se, jestli už byl v té době po smrti, nebo…“

Polkla jsem. Gullbritt se na mě soucitně podívala. Eva přimhouřila oči. Dělalo to na mě dojem, že mi tak docela nevěří.

„Strašné,“ poznamenala. „Víš určitě, že to někdo nezapálil?“

„Mlč,“ řekla jí Gullbritt podrážděně a obrátila se ke mně:

„Chudáčku!“

„Co jsi dělala od té doby, co jsi skončila školu?“ zajímala se Eva.

Znovu jsem polkla.

„Po gymplu jsem šla na vojenskou školu. Základní a velitelský výcvik. Pak jsem studovala na univerzitě v Uppsale. Politologii a národní hospodářství.“

Eva si mě stále podezřívavě měřila.

„A co děláš tady, prosím tě? S takovým vzděláním…“

„Nech toho, Evo. Víš přece, jak si dneska mladí obtížně shánějí práci!“ řekla Gullbritt a postrčila mě směrem ke kuchyni.

„Začneš tím, že oloupeš brambory.“

O dvacet minut později už jsem se čile oháněla škrabkou a na pultě vedle mě se vršila hromada oškrábaných brambor. Pod lavicí čekal další obří pytel. Podívala jsem se z okna. Mezi dvěma věžáky bylo vidět na kousek nebe. Bylo šedé a pluly po něm tmavé cáry mraků. Chtěla jsem se trochu vzpružit, a tak jsem poslala sestře ememesku, na které jsem se statečně usmívala se zdviženým palcem. Za zády mi byla vidět hora brambor a šedé nebe. Do fotky jsem vložila text: Work, bitch!

Náhle se u mě objevila Gullbritt.

„Vezmi si rukavice, jak jsem ti říkala,“ vyzvala mě. „Jinak se ti na palcích udělají puchýře!“

Vzdychla jsem, zastrčila jsem si mobil do kapsy na zástěře a udělala jsem, co mi řekla. Vtom se mi za zády ozvala rána. Otočila jsem se. Viděla jsem, že tam stojí Eva, usmívá se jako sluníčko a na stole leží další pytel.

„Mrkev,“ řekla Eva naléhavě. „Až budeš mít hotové brambory, můžeš se do ní pustit!“

Pípnul mi mobil. Byla to odpověď od Liny. Poslala mi fotku, na které byla s několika spolužáky, všichni se šklebili jako blázni a přes fotku byl text: Období revolty. Usmála jsem se. Lina konečně vypadá trochu šťastněji.

Nekonečné škrábání, vaření, prodej u pokladny a obrovská hora nádobí – takový byl můj den. V kuchyni byly dvě dvojité myčky, celé odpoledne se nezastavily. Velké mísy se ale musely mýt ručně. V šest večer jsem se konečně mohla vydat na cestu k domovu. Venku už byla tma. Pracovala jsem víc hodin, než zněla dohoda, ale přesto se mi nezdálo vhodné na to právě teď upozornit.

Autobus do Vällingby měl zpoždění. Když konečně přijel, ani nezastavil, protože byl úplně nacpaný. Dveře domu jsem otevřela až v 18.40. V předsíni jsem narazila na Siv, která měla na sobě šaty s velkými květy a významně se usmívala. Připadalo mi, že má na hlavě trvalou. Asi vzala můj první měsíční nájem a vyrazila do nákupního centra.

„Máte dvacet minut na to, abyste si uvařila večeři,“ upozornila mě. „Pak potřebuju kuchyni pro sebe!“

V kuchyni stál Džalíl, marocký vousáč v jasně zelené košili a rudých kalhotách. Na sporáku – na třech plotýnkách ze čtyř – si něco vařil. Když jsem vešla, zamračil se na mě.

„Večeři si vždycky vařím…“ začal, ale já ho zarazila.

„Jasně, jasně,“ řekla jsem podrážděně. „Mohl by ses trochu posunout? Ráda bych si dala vařit vodu na těstoviny.“

Další zamračený pohled. Dělala jsem, že ho nevidím. Vzala jsem kastrol s vodou, postavila ho na plotnu a nastavila teplotu na maximum. Čekaly mě špagety s máslem a kečupem.

Už zase.

Bude to dlouhý podzim.

„Jak ses dneska měl?“ zeptala jsem se otráveně Džalíla. Čekala jsem, až se voda začne vařit, a opřela jsem se o linku.

Džalíl se k mému překvapení usmál jako sluníčko. Všimla jsem si, že má krásné oči. Zabodl vidličku do kousku zeleniny, kterou připravoval na pánvi, a nabídl mi ji.

„Promiň, že jsem byl ráno tak nepříjemný,“ řekl. „Ráno bývám hrozně protivný, to mám po mámě. Na tu nesmí do dvanácti hodin nikdo promluvit. Opečená paprika s chilli a kmínem. Vezmi si k tomu kousek chleba, je to dost ostrý.“

Usmála jsem se na něho.

„To ráda slyším,“ řekla jsem a vzala jsem si od něho vidličku.

„Něco ostrýho – to právě teď potřebuju.“

Džalíl měl pravdu, byla to opravdu síla. Vzala jsem si kousek chleba z misky, která ležela na lince. Když jsem si ho chtěla vložit do úst, Džalíl se ke mně prudce otočil a popadl mě za ruku tak rychle, až mi chléb spadl na podlahu.

„Co to děláš?“ vyhrkla jsem zděšeně. „Vždyť jsi mi říkal…“

„Ale ne tenhle chleba!“ sykl Džalíl a podíval se ke dveřím.

„Tohle je chleba tý báby! Ostatní, co tu bydlí, říkají, že do něj dává jed na krysy a pak ho vždycky nastraží do sklepa. Dávej si pozor, aby tam nevběhla tvoje kočka!“

Jed na krysy? V kuchyni? Kde jsem se to proboha ocitla?

„Na stole je moje bageta,“ řekl Džalíl. „Vezmi si kousek.“

„Díky, ale ne,“ řekla jsem nejistým hlasem. „Já si teď dám radši špagety.“

*

Večer jsem se najedla, nakrmila Simånse a prošla se s ním na vodítku a pak jsem zavolala mámě. Hovor přijala okamžitě.

„Jak se máš?“ zajímala se.

„Jde to,“ odpověděla jsem a najednou jsem pocítila, jak jsem skleslá a rezignovaná. „I když… kde mám začít? Je to tu dost divný. Vzhledem k tomu, že jsem byla za závěrečnou práci ohodnocena tak skvělou známkou, bych si představovala, že skončím někde jinde.“

„Neříkej ,skončíš‘,“ namítla máma. „Je to dočasné řešení. Přestávka.“

„Snad máš pravdu,“ řekla jsem.

„Pověz mi to od začátku,“ vyzvala mě máma. „Co je tam divné?“

Vyprávěla jsem jí o svém prvním dni ve Stockholmu a ona se chvílemi smála a chvílemi divila. O jedu na krysy jsem pomlčela, máma byla i bez toho dost znepokojená.

„Už jsi byla v centru?“ zeptala se. „Já vím, že tě to tam táhne! Ale na Drottninggatan nepůjdeš, viď? Slíbila jsi mi to. A nesmíš mít na uších sluchátka, pamatuj si to!“

„Mami,“ řekla jsem trpělivě. „Drottninggatan je dneska snad vůbec nejbezpečnější ulice ve Stockholmu. Opravdu si myslíš, že by udeřili dvakrát na jednom místě?“

„Už se staly podivnější věci,“ bránila se máma.

„Nezapomeň, že mám praxi z vojenské školy,“ řekla jsem.

„Jsem velitelka.“

„K čemu ti to bude, když se tam odpálí nějaký šílený atentátník nebo tam vjede náklaďák?“

Nebo když je v úplně obyčejné chatě rozbitý sporák, mohla jsem říct. Ale odpustila jsem si to.

Slyšela jsem, že v jednom z pokojů si někdo pustil televizi tak nahlas, že jsem slyšela každé slovo. Povzdechla jsem si a přešla na opačný konec pokoje. Nebylo mi to nic platné.

„Kdo to tam mluví?“ ptala se máma. „Máš zapnutou televizi?“

„Ne,“ odpověděla jsem. „To je soused odvedle.“

Chvíli jsme mlčely. Hlasatel v televizi vykládal o narůstajícím problému s alergiemi u malých dětí. Soused nahlas zívl. Přísahala bych, že jsem slyšela i to, jak se podrbal.

„Co jinak? Jak se cítíš?“ ptala se máma.

„Pořád stejně,“ odpověděla jsem. „A ty?“

„Pořád mi to připadá neskutečné,“ řekla máma. „Za týden mi končí nemocenská, mám se vrátit na univerzitu… Neumím si představit, jak to zvládnu.“

Máma byla knihovnice a absolvovala magisterské studium literární vědy. Spoustu let pracovala v centrální knihovně v kampusu v Örebru. Občas ale i učila – když bylo třeba, zaskakovala na přednáškách z literární nebo filmové vědy. Moc ráda četla, hlavně klasické romány. Naučila číst celou naši rodinu. To ona mi řekla, ať si přečtu Charlese Dickense a Sofi Oksanen. Díky ní jsem viděla filmy od Alfreda Hitchcocka a Woodyho Allena a seriály jako Ve jménu vlasti nebo Taková moderní rodinka.

„Musíš se vrátit do práce, to je důležitý,“ řekla jsem. „Musíš začít znovu žít.“ Máma si povzdechla.

„Já vím. Teoreticky to zní dobře. Jenže… Dnes jsem stála u regálu v samoobsluze a najednou jsem nevěděla, co tam vlastně dělám. Uvědomovala jsem si, že chci nakoupit, ale neměla jsem u sebe seznam ani jsem si nepamatovala, co potřebuju. V jednu chvíli jsem chtěla zavolat tátovi… Tehdy mi došlo, že je nejvyšší čas, abych se vrátila domů. Nevím, jak to budu zvládat v práci.“ Soused ztišil televizi. Místo toho ovšem začal telefonovat.

Znělo to, jako by byl přímo vedle mě v pokoji. Zkoušela jsem si zakrýt mobil dlaní.

„Nazdárek, Tompo!“ halekal. „Tady Sixten. Ty bláho…“

Několik vteřin bylo ticho. Rychle jsem přemýšlela.

„Mohla bych se vrátit domů. Pomůžu ti,“ řekla jsem mámě.

„Stejně jsem tady k ničemu.“

„Ne,“ řekla máma důrazně. „Chci, abys zůstala ve Stockholmu a postavila se zase na nohy. Po tom, co se stalo v zimě, jsi byla taková…“

Váhala, co říct.

„… vykolejená,“ doplnila jsem.

„To víš, v práci je děsnej frmol. Znáš to,“ řekl Sixten.

„Ano, tak by se to dalo říct,“ řekla máma. „A pak ta věc s tátou… Musíš odsud, cítím to. Jinak se tu budeš trápit.“

Jako ty, pomyslela jsem si, ale nevyslovila to.

„Co Lina?“ zeptala jsem se. „Je ve stáji?“

„Ano,“ přisvědčila máma. „Už kvůli ní se s tím musíme obě vyrovnat. Jinak zase spadne do depresí.“

Lina – moje milovaná sestra, blázen do koní. Uviděla jsem ji v duchu před sebou, vypadala tak, jak jsem si ji vždycky pamatovala: okouzlující rozjívená dvanáctiletá holka s dolíčky ve tvářích a blond ofinou, která čouhá zpod jezdecké helmy. Malá osůbka, která je schopná udělat v podstatě cokoli, jen aby všichni kolem ní, lidi i zvířata, byli co nejšťastnější. Jsme od sebe šest let, ale Lina už není holka ze základky. Je jí osmnáct a studuje v posledním ročníku gymnázia. Na jaře začala pilně trénovat na mistrovství Švédska ve „všestranné způsobilosti v jezdectví“, jak se to jmenuje, málem už se účastnila několika zkušebních závodů, ale pak umřel táta a ona přestala trénovat a propadla depresím. V poslední době se nám podařilo docílit toho, že je opět v sedle – a to doslova. Mámu jsem úplně chápala.

„Tak jsem si říkal, no jo, teď musíš zavolat Tompovi a vyrazit s ním na pivo!“ křičel Sixten za zdí.

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA 1