ZABIJ JAKO PRVNÍ

Tajná historie izraelských cílených útoků Ronen Bergman

Copyright © Ronen Bergman, 2018

Translation © Gita Zbavitelová, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6350-2

Věnováno Janě, která se objevila v pravou chvíli

Přichází-li někdo s úmyslem tě zabít,

vstaň a zabij ho jako první.

Babylonský Talmud, Sanhedrin 72:1

POZNÁMKA KE ZDROJŮM

Izraelská zpravodajská komunita si svá tajemství žárlivě střeží. Její skoro naprostou neprůhlednost chrání složitá změť zákonů a norem, přísná vojenská cenzura i zastrašování, vyslýchání a trestní stíhání novinářů a jejich zdrojů, ale i přirozená solidarita a loajalita personálu špionážních agentur.

Všechna nahlédnutí do zákulisí byla až doposud vždy jen přinejlepším částečná.

Člověk by se proto mohl logicky ptát, jak lze tedy o jedné z nejuzavřenějších organizacích na světě napsat knihu.

Snaha přesvědčit izraelský resort obrany ke spolupráci při rešerších k tomuto projektu vyzněla naprázdno. Žádosti adresované zpravodajským službám, aby v souladu se zákonem předaly své historické dokumenty Státnímu archivu a umožnily publikování padesát let starých či ještě starších materiálů, narazily na hluboké mlčení. A stížnost k Nejvyššímu soudu, která požadovala nařízení, aby služby postupovaly podle zákona, se vlekla řadu let; soud nahrával jim a věc nakonec skončila jen novelizací samotného zákona: Předpis o utajování byl prodloužen z padesáti na sedmdesát let, tedy na dobu delší než dějiny státu.

Ani resort obrany neseděl se založenýma rukama. Už v roce 2010, ještě před podpisem smlouvy na tuto knihu, proběhla zvláštní schůzka v operačním oddělení Mosadu Caesarea, kde se probíralo, jak mi v mém pátrání zabránit. Mosad napsal dopisy všem bývalým zaměstnancům s varováním, aby mi neposkytovali interview, a promluvil s vybranými někdejšími agenty, které považoval za nejproblematičtější. V roce 2011 pak náčelník hlavního štábu izraelské armády, generálporučík Gabi Aškenazi, požádal tajnou službu Šin Bet, aby proti autorovi podnikla agresivní kroky – prý jsem se dopustil „závažné špionáže“ tím, že vlastním tajné dokumenty a „využívám utajovaný materiál k hanobení Aškenaziho“. Od té doby se nejrůznější orgány snaží publikaci této knihy anebo alespoň jejích značných částí zabránit.

Vojenský cenzor požaduje, aby izraelská média ke všem zmínkám o tajných akcích připisovaných izraelským zpravodajským službám, zejména o cílených atentátech, vždycky dodávala slova „podle zahraničních publikací“. Má se tak zdůraznit, že informace neznamenají oficiální přiznání odpovědnosti Izraele. V tomto smyslu je třeba považovat i tuto knihu za „zahraniční publikaci“, jejíž obsah Izrael oficiálně nepotvrdil.

Izraelský resort obrany neschválil žádný z tisíce rozhovorů, z nichž tato kniha vychází – zdroje zahrnují nejrůznější osoby, od politiků a šéfů zpravodajských služeb až po samotné agenty. Většina jich zde figuruje pod svými skutečnými jmény. Další se celkem pochopitelně báli, že budou odhaleni, a proto jsou označeni iniciálami nebo přezdívkami, případně dalšími detaily, které jsem směl poskytnout, ale jen do té míry, abych neodhalil jejich totožnost.

Použil jsem tisíce dokumentů, které mi tyto zdroje daly. Tato kniha je všechny zveřejňuje vůbec poprvé. Mé zdroje nikdy nedostaly povolení, aby tyto dokumenty z místa svého zaměstnání odnesly, a rozhodně nezískaly povolení k tomu, aby je předaly mně. Tato kniha má proto velmi daleko k tomu, aby se dala považovat za autorizovanou historii izraelských zpravodajských služeb.

Proč se mnou tedy tyto zdroje vlastně hovořily a dokumenty mi poskytly? Každý člověk měl svůj vlastní motiv a jejich důvody nebyly o nic méně zajímavé než obsah rozhovorů. Je jasné, že někteří politici a zpravodajci – obě tato povolání umí velmi obratně manipulovat a klamat – se mě snažili využít, abych vyprávěl jejich preferovanou verzi událostí, anebo chtěli upravit historii tak, aby vyhovovala jim. Snažil jsem se těmto pokusům zabránit důkladným prověřováním co nejvíce písemných i ústních zdrojů.

Měl jsem však pocit, že je zde často ještě jiný motiv, který do značné míry souvisí s typicky izraelským rozporem – na jedné straně je všechno, co souvisí se zpravodajskými službami a národní bezpečností, v zemi označováno za „přísně tajné“, ale na straně druhé chtějí všichni mluvit o tom, co dokázali. Činy, k nimž by se lidé v jiných zemích styděli přiznat, jsou pro Izraelce zdrojem hrdosti, protože jsou všeobecně považovány za nezbytné pro národní bezpečnost a k ochraně životů Izraelců v ohrožení, pokud ne rovnou samotné existence státu v permanentní bojové pohotovosti.

Mosadu se časem skutečně podařilo zablokovat mi přístup k některým mým zdrojům (obvykle až potom, co se mnou promluvily). Mnoho dalších od chvíle, kdy jsem je potkal, zemřelo, většinou přirozenou smrtí. Proto jsou svědectví z první ruky, která mi tito muži a ženy pro tuto knihu poskytli – a kteří byli svědky významných historických událostí a podíleli se na nich – ve skutečnosti jediná, jež existují jinde než v trezorech státních vojenských archivů.

Občas jsou dokonce vůbec jediná, jež existují.

PŘEDMLUVA

Do místnosti vstoupil ředitel izraelského Mosadu a legendární špion a vrah Meir Dagan se svou holí.

Používal ji od chvíle, kdy ho zranila mina palestinských teroristů, proti nimž bojoval v sedmdesátých letech v Pásmu Gazy jako mladý příslušník zvláštního komanda. Dagan, jenž si byl dobře vědom moci mýtů a symbolů, si dával dobrý pozor, aby nevyvracel zvěsti, že má v holi ukrytou břitvu, kterou může vytasit stisknutím tlačítka.

Dagan byl nevelkého vzrůstu a měl znatelné bříško a tak snědou pleť, že každého vždycky překvapilo, že jeho rodina pochází z Polska. Tentokrát měl na sobě jednoduchou košili s nedopnutým límečkem, lehké černé kalhoty a černé boty a dělal dojem, jako by o svůj vzhled nijak zvlášť nepečoval. Čišela z něj však jakási přímá zhuštěná sebedůvěra a tiché, někdy až hrozivé charisma.

Konferenční místnost, do které Dagan odpoledne osmého ledna 2011 vstoupil, se nacházela v Akademii Mosadu severně od Tel Avivu. Ředitel této špionážní služby se poprvé scházel s novináři uvnitř jedné z nejpřísněji střežených a utajovaných izraelských institucí.

Dagan neměl média v lásce. „Dospěl jsem k názoru, že je to nenasytné monstrum,“ řekl mi později, „a proto nemá smysl s nimi udržovat vztahy.“ Tři dny před schůzkou jsme však s řadou dalších novinářů dostali důvěrnou pozvánku. Překvapila mě – celých deset let jsem Mosad zahrnoval ostrou kritikou, zejména Dagana, který se na mě kvůli tomu velmi hněval.

Mosad udělal maximum, aby schůzce dodal tajuplný ráz. Bylo nám řečeno, abychom přijeli na parkoviště multiplexu Cinema City nedaleko ústředí Mosadu a nechali v autech vše kromě notebooků a psacích potřeb. „Podrobíte se důkladné prohlídce a chceme se vyhnout jakýmkoli nepříjemnostem,“ řekl nám náš doprovod. Z parkoviště nás odvezli autobusem se zatemněnými okny na ústředí Mosadu. Prošli jsme několika elektrickými branami a kolem elektronických varování příchozím, co v areálu je a není dovoleno. Pak přišla důkladná prohlídka detektory kovu, která měla ukázat, zda u sebe nemáme nějaký přístroj nahrávající zvuk či obraz. Vešli jsme do zasedací místnosti a několik minut po nás vstoupil Dagan, obešel nás a potřásl si s námi rukou. Když dospěl až ke mně, podržel mi ruku o okamžik déle a s úsměvem řekl: „Vy jste vlastně něco jako bandita.“

Potom se posadil. Vedle něj seděl mluvčí premiéra Binjamina Netanjahua a hlavní vojenská cenzorka s hodností brigádního generála. (Mosad spadá pod úřad premiéra, a psaní o něm tak ze zákona podléhá cenzuře.) Mluvčí i cenzorka byli přesvědčeni, že Dagan schůzku svolal jen proto, aby se oficiálně rozloučil s lidmi, kteří o jeho funkčním období psali, a nic zásadního neřekne.

To se však mýlili. Překvapení bylo vidět premiérovu mluvčímu na tváři; jak Dagan hovořil, mluvčí stále víc poulil oči.

„Mít poraněnou páteř má své výhody,“ řekl Dagan na úvod svého projevu. „Dostanete lékařské potvrzení, že nejste bezpáteřní.“ Velmi rychle nám došlo, že nejde jen o vtip. Dagan se pustil do intenzivního útoku na izraelského premiéra. Binjamin Netanjahu, prohlásil, se chová nezodpovědně a ze sobeckých důvodů vede zemi do katastrofy.

„To, že je někdo zvolen, neznamená, že je chytrý,“ prohlásil mimo jiné.

Byl to Daganův poslední den ve funkci ředitele Mosadu. Netanjahu ho propustil a Dagan, jehož životním snem bylo zastávat pozici nejvyššího izraelského špiona, nehodlal stát se založenýma rukama. Hluboká krize důvěry mezi oběma muži se vyhrotila kvůli dvěma záležitostem, které úzce souvisely s oblíbenou zbraní Meira Dagana – s atentáty.

O osm let dříve jmenoval Dagana ředitelem Mosadu Ariel Šaron a pověřil ho, aby zastavil íránský program jaderných zbraní, který oba považovali za existenční hrozbu pro Izrael. Aby Dagan úkol splnil, zasahoval nejrůznějšími způsoby. Nejobtížnější, ale zároveň nejúčinnější podle něj bylo zjistit nejdůležitější íránské vědce zabývající se vývojem jaderných zbraní a raket, vypátrat je a zabít. Mosad našel takových cílů patnáct a šest z nich zlikvidoval, většinou po ránu na cestě do práce s pomocí bomb se zpožděnou roznětkou, které jim na auto připevnil motocyklista. Kromě nich vyletěl do vzduchu i jeden generál íránských Revolučních gard, jenž měl na starosti raketový program, a to přímo na ústředí a se sedmnácti dalšími muži.

Všechny tyto operace a mnoho dalších, některé ve spolupráci se Spojenými státy, byly úspěšné, ale Netanjahu a jeho ministr obrany Ehud Barak začali mít pocit, že snižují jejich vlastní užitečnost. Rozhodli proto, že pokoutní opatření už nedokážou íránský jaderný program účinně zpomalovat a cestu Íránců k získání atomové zbraně může úspěšně zastavit pouze masivní letecké bombardování jaderných továren.

Dagan proti tomu hlasitě protestoval. Bylo to proti všemu, v co věřil – tedy že otevřená válka se má vést, jen když „už máme meč na hrdle“, tedy až jako poslední možnost a v situaci, kdy už jiná alternativa neexistuje. Všechno ostatní se může a mělo by se řešit tajnými prostředky.

„Atentáty mají dopad na morálku i praktický účinek,“ prohlásil.

„Myslím, že nebylo mnoho takových, kteří by dokázali nahradit Napoleona nebo prezidenta jako Roosevelt či ministerského předsedu Churchilla. Osobní aspekt rozhodně hraje významnou roli. Je sice pravda, že nahradit se dá každý, ale je rozdíl mezi náhradníkem s kuráží a nějakým bezduchým týpkem.“

Podle Dagana jsou navíc atentáty „mnohem morálnější“ než totální válka. Likvidace několika klíčových osobností stačí k tomu, aby ta druhá možnost přestala být nezbytná, a tím se zachrání životy bezpočtu vojáků a civilistů na obou stranách. Rozsáhlý útok na Írán by vedl k mohutnému konfliktu na celém Blízkém východě a ani tak by íránským továrnám nejspíš nezpůsobil dostatečnou škodu.

A konečně, kdyby Izrael válku s Íránem začal, odsoudilo by to podle Daganova názoru celou jeho kariéru jako neúspěšnou. Učebnice dějepisu by tvrdily, že nesplnil úkol, který mu Šaron svěřil – tedy ukončení íránského jaderného programu užitím tajných prostředků a bez nutnosti otevřeného útoku.

Daganův odpor a podobně silný tlak nejvyšších vojenských a zpravodajských šéfů si opakovaně vynutily odklad útoku na Írán. Dagan dokonce celý izraelský plán předestřel řediteli CIA Leonu Panettovi (premiér tvrdí, že bez povolení) a prezident Obama pak Netanjahua před útokem varoval.

Napětí mezi oběma muži se ještě víc vyostřilo v roce 2010, kdy byl Dagan ve funkci sedmým rokem. Vyslal do Dubaje vražedné sedmadvacetičlenné komando, aby zlikvidovalo významného představitele palestinské teroristické skupiny Hamás. Úkol splnilo – atentátníci mu v jeho hotelovém pokoji vpíchli zneškodňující látku a uprchli ze země dřív, než bylo tělo objeveno. Kvůli řadě závažných chyb, jichž se dopustili, však celý svět brzy po jejich odjezdu viděl videonahrávku s jejich tvářemi a kompletním přehledem o jejich pohybu – agenti nevzali v úvahu četné průmyslové kamery v Dubaji, měli stejné falešné pasy, jež už dříve použili jejich kolegové, kteří cíl v Dubaji sledovali, a využívali systém telefonních hovorů, jejž místní policie bez obtíží rozluštila. Zjištění, že akci provedl Mosad, vážně narušilo jeho operace a postavilo Izrael do velmi trapné situace – opět byl přistižen, že svým agentům dává falešné pasy spřátelených západních zemí. „Vy jste mi ale tvrdil, že to bude snadné a jednoduché a riziko, že se něco zvrtne, je v podstatě nulové,“ soptil Netanjahu. A pak Daganovi nařídil, aby množství plánovaných atentátů a dalších operací až do odvolání pozastavil.

Roztržka mezi Daganem a Netanjahuem stále sílila, až se premiér nakonec (podle své verze) rozhodl, že mu funkční období neprodlouží. Dagan zase tvrdí, že „měl už Netanjahua dost, a tak se rozhodl odejít do důchodu“.

Na onom brífinku v Akademii Mosadu i v řadě pozdějších rozhovorů k této knize vyjádřil Dagan skálopevné přesvědčení, že Mosad by byl pod jeho vedením skutečně dokázal Íráncům zabránit ve výrobě jaderných zbraní pomocí atentátů a dalších přesně cílených opatření, například jim ve spolupráci se Spojenými státy znemožnit dovoz zásadních součástek k jadernému programu, které neuměli vyrobit sami. „Kdyby se nám podařilo Íránu překazit možnost některé tyto součástky získat, vážně by to jejich projekt poškodilo. Automobil jich má v průměru dvacet pět tisíc a představte si, kdyby jich stovka scházela. Bylo by velmi těžké uvést ho do chodu. Na druhé straně je někdy účinnější zabít řidiče,“ vrátil se Dagan s úsměvem k své oblíbené pracovní metodě.

Mezi prostředky, které demokratické země používají k ochraně bezpečnosti, neexistuje žádný, jenž by byl problematičtější a spornější než atentát typu „zabít řidiče“.

Někteří mu eufemisticky říkají „likvidace“. Americké zpravodajské služby ho z právních důvodů nazývají „cíleným útokem“. V praxi však tyto výrazy znamenají totéž – zavraždění konkrétního jedince za účelem dosažení konkrétního cíle, jímž je záchrana životů lidí, které má tento člověk v úmyslu zabít, a odvrátit tak nebezpečný čin, jejž se chystá spáchat. Někdy jde také o likvidaci vůdce s cílem změnit chod dějin. Provádění atentátů státem přináší dvě velmi závažná dilemata. Zaprvé, jsou účinné? Může likvidace nějakého jedince či určitého počtu jedinců zlepšit bezpečnost světa? A zadruhé, jsou morálně a právně ospravedlnitelné? Je eticky a soudně legitimní, když stát spáchá zločin, jenž je podle všech etických a právních zákoníků nejvážnější ze všech, tedy úkladné zbavení lidského života, aby ochránil vlastní občany?

Tato kniha se zabývá především těmito vraždami a cílenými atentáty, které provádí Mosad a další orgány izraelské vlády v dobách míru i války, stejně jako to dělaly ilegální milice před vznikem Státu Izrael, jež se po jeho zřízení proměnily v armádu a zpravodajské služby, jak ukážou první kapitoly.

Izrael od druhé světové války zavraždil víc lidí než kterákoli jiná země západního světa. Izraelští představitelé nesčetněkrát zvažovali, jak nejlépe chránit národní bezpečnost, a znovu a znovu rozhodovali o tajných operacích, kdy byl zvolenou metodou atentát. Byli přesvědčeni, že právě ten vyřeší obtížné problémy, jimž stát čelí, a někdy i změní chod dějin. V mnoha případech dokonce rozhodli, že pokud zvolený cíl zabijí, je morální a právně přípustné ohrozit životy nevinných civilistů, kteří se náhodou ocitnou uprostřed střelby. Jsou přesvědčeni, že je to nutné zlo.

Čísla mluví sama za sebe. Do začátku druhé intifády v září 2000, kdy začal Izrael odpovídat na sebevražedné útoky každodenním nasazením ozbrojených bezpilotních letounů, které atentáty prováděly, podnikl stát na pět set cílených operací. Bylo při nich zabito nejméně tisíc osob, jak civilistů, tak bojovníků. Za druhé intifády provedl Izrael zhruba další tisíc takových operací, z toho 168 úspěšných. A od té doby až do vzniku této knihy Izrael podnikl na osm set cílených atentátů, z nichž byly skoro všechny součástí válek proti Hamásu v Pásmu Gazy v letech 2008, 2012 a 2014 nebo šlo o operace Mosadu proti palestinským, syrským a íránským cílům na celém Blízkém východě. Pro srovnání: v době prezidentství George W. Bushe provedly Spojené státy podle jednoho odhadu osmačtyřicet cílených atentátů a za prezidenta Baracka Obamy tři sta padesát tři.

To, že se Izrael upnul na vraždy coby vojenský nástroj, nebylo náhodou. Vychází to z revolučních a aktivistických kořenů sionistického hnutí, z traumatu holokaustu a pocitu izraelských politiků i občanů, že země a její obyvatelé čelí neustálé hrozbě vyhlazení a stejně jako za holokaustu jim nikdo nepřijde na pomoc, až k tomu dojde.

Kvůli nevelké rozloze Izraele, pokusům arabských zemí jej zničit ještě před jeho vznikem, jejich pokračujícím pohrůžkám, že to udělají, a neustálé hrozbě arabského terorismu vybudovala země nesmírně schopnou armádu a patrně nejlepší zpravodajské služby na světě. Ty zase vypracovaly nejdůkladnější a nejlépe organizovanou mašinérii atentátů v dějinách.

Následující stránky podrobně popíšou tajemství této mašinérie – plody kombinace partyzánské války a vojenské síly technologické líhně nápadů – a jejích agentů, vedení, metod, úvah, úspěchů i neúspěchů, ale i morální ceny. Ukážou, jak v Izraeli vznikly dva samostatné právní systémy – jeden pro obyčejné občany a druhý pro zpravodajské služby a resort obrany. Ten druhý dovoluje provádět se souhlasem vlády velice problematické atentáty bez jakékoli parlamentní či veřejné kontroly, které končí i ztrátou řady nevinných životů.

Na druhé straně, díky atentátům coby zbrani vycházející ze zpravodajských informací, které „jsou vždycky dokonalé“, abychom citovali bývalého ředitele NSA a CIA generála Michaela Haydena, je izraelská válka proti terorismu nejúčinnější ze všech, jaké kdy nějaká západní země vedla. Atentát mnohokrát Izrael zachránil před velice vážnou krizí.

Mosad a další izraelské zpravodajské agentury zlikvidovaly osoby, které podle zjištěných informací představovaly přímou hrozbu pro národní bezpečnost. Jejich likvidace zároveň vysílala i obecnější vzkaz – jsi-li nepřítelem Izraele, najdeme tě a zabijeme, ať jsi kdekoli. Tento vzkaz je skutečně znám po celém světě. Občasné přehmaty agresivní a nemilosrdnou pověst Mosadu jen posílily, což není marné, když je odstrašení stejně důležité jako předcházení konkrétním nepřátelským činům.

Tyto atentáty neprováděly jen malé uzavřené skupinky. Čím byly složitější, tím více lidí se na nich podílelo; někdy až stovka osob, většinou mladších pětadvaceti let. Někdy tito mladí lidé přicházejí se svými veliteli k premiérovi – jedinému člověku, jenž smí atentát povolit –, aby mu celou operaci vysvětlili a získali konečný souhlas. Takové schůzky, jejíž účastníci obhajující nutnost něčí smrti ještě nedosáhli ani třiceti let, se pravděpodobně konají výlučně v Izraeli. Někteří nižší důstojníci, kteří se jich zúčastnili, časem získali vyšší hodnost a stali se celonárodními vůdci, a dokonce i premiéry. Jak je poznamenaly doby, kdy se na těchto vražedných operacích podíleli?

Spojené státy považují shromažďování zpravodajských informací a způsoby provádění atentátů, které Izrael vymyslel, za vzor a po teroristických útocích z 11. září 2001 a rozhodnutí prezidenta Bushe zahájit cílené útoky na al-Káidu začlenily některé izraelské metody do vlastních zpravodajských systémů a boje proti terorismu. Strukturu rozkazů, řízení a velitelských středisek, metody shromažďování zpravodajských informací a technologii bezpilotních letounů, které nyní slouží Američanům a jejich spojencům, většinou vymyslel Izrael.

Dnes, když Amerika proti svým nepřátelům denně používá stejný druh zákonem nepovoleného zabíjení, jaké už dlouhá léta provádí Izrael, je namístě nejen vyjádřit obdiv k působivým operačním schopnostem, které si Izrael vybudoval, ale také prozkoumat vysokou morální cenu, již za tuto moc zaplatil a stále platí.

RONEN BERGMAN

Tel Aviv

ZABIJ JAKO PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

V KRVI A OHNI

Devětadvacátého září 1944 se v temné ulici Svatého Jiří nedaleko rumunského pravoslavného kostela v Jeruzalémě skrýval David Šomron. Britské úřady vládnoucí v Palestině používaly budovu kostela jako ubikaci pro důstojníky a Šomron čekal, až z ní vyjde jeden z nich – muž jménem Tom Wilkin.

Wilkin byl velitelem Židovské jednotky při Oddělení trestního vyšetřování Britské mandátní Palestiny a svou práci dělal velmi dobře, zejména tu část, k níž patřilo pronikání do řad rozhádaného židovského odbojového hnutí a narušování jeho činnosti. Wilkin byl agresivní, ale i výjimečně trpělivý a rafinovaný, mluvil plynně hebrejsky a po třinácti letech služby v Palestině měl rozsáhlou síť informátorů. Díky informacím, které mu dodávali, Britové zatýkali ilegální bojovníky, odhalovali skrýše zbraní a mařili plánované židovské operace, které měly Brity přimět k odchodu z Palestiny.

Proto Šomron přišel Wilkina zabít.

Šomron a jeho momentální partner Jaakov Banaj (přezdívaný Mazal neboli „Klikař“) byli agenty nejradikálnějšího sionistického podzemního hnutí jménem Lechi, které proti Britům bojovalo od začátku čtyřicátých let. Lechi byl akronym hebrejského výrazu „bojovníci za svobodu Izraele“, ale Britové hnutí považovali za teroristickou organizaci a říkali mu pohrdavě Šternův gang podle jeho zakladatele, idealisty a ultranacionalisty Avrahama Šterna. Ten spolu s nevelkou skupinou stoupenců používal taktiku cílených atentátů a pumových útoků, a prováděl tak „osobní teror“, jak říkal šéf operací Lechi (a pozdější izraelský premiér) Jicchak Šamir.

Wilkin věděl, že po něm jdou. Lechi se o necelé tři roky dříve pokusila zabít jak jeho, tak jeho nadřízeného Geoffreyho Mortona při své první, poněkud těžkopádné operaci. Dvacátého ledna 1942 nastražili atentátníci bombu na střeše i uvnitř domu číslo osm v Jaelině ulici číslo osm v Tel Avivu. Místo nich však zabili tři policisty – dva Židy a jednoho Angličana –, kteří do budovy vstoupili před Wilkinem a Mortonem a šlápli na nálože. Morton později z Palestiny utekl, když byl raněn při dalším pokusu o atentát, jenž byl odvetou za zastřelení Šterna.

Šomrona však nezajímal žádný z těchto detailů. Ani to, kdo zabil koho a v jakém pořadí. Britové okupovali zemi, kterou sionisté právem považovali za svou, to bylo hlavní, a Šamir vydal rozkaz Wilkina zabít.

Pro Šomrona a jeho soudruhy to nebyl člověk, ale terč, významný a vysoce hodnotný. „Měli jsme příliš mnoho práce a hlad, než abychom o Britech a jejich rodinách přemýšleli,“ poznamenal Šomron o desítky let později.

Když se ukázalo, že Wilkin bydlí v přístavku rumunského kostela, vrahové se vydali splnit úkol. Šomron a Mazal měli v kapsách revolvery a ruční granáty. Poblíž byli i další agenti Lechi, úhledně oblečení v oblecích a kloboucích, aby vypadali jako Angličané.

Wilkin vyšel z důstojnické ubytovny v kostele a zamířil k budově Oddělení trestního vyšetřování v Ruském areálu, kde byli zadržováni a vyslýcháni lidé podezřelí z příslušnosti k ilegálním skupinám. Byl jako vždycky ostražitý a s jednou rukou neustále v kapse si prohlížel ulici. Když minul roh ulice Svatého Jiří a Mea Šearim, vstal jakýsi mladík sedící před místním obchodem s potravinami a upustil čepici. Byl to signál. Oba atentátníci se pustili směrem k Wilkinovi. Poznali ho podle fotografií, které si předtím prostudovali. Šomron s Mazalem s revolvery ve zpocených dlaních ho nechali projít.

Pak se otočili a vytáhli je.

„Než jsme to udělali, Mazal (Banaj) řekl, ,nech mě vystřelit jako prvního‘,“ vzpomínal Šomron. „Ale když jsme ho spatřili, tak jsem se nějak neovládl a vystřelil jsem první.“

Mazal a Šomron vypálili čtrnáct kulek a jedenácti Wilkina zasáhli.

„Podařilo se mu obrátit a vytáhnout pistoli,“ vyprávěl Šomron, „ale pak upadl tváří na zem a z čela mu gejzírem vystříkla krev. Nebyl to pěkný pohled.“

Šomron s Mazalem uskočili do stínu a ujeli taxíkem, v němž na ně čekal další člen Lechi.

„Jediné, co mě mrzelo, bylo, že jsme zapomněli vzít kufřík, v kterém měl všechny dokumenty,“ dodal Šomron. „Jinak jsem necítil nic, ani nejmenší pocit viny. Byli jsme přesvědčeni, že čím víc rakví přijede do Londýna, tím víc se přiblíží svoboda.“

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ V KRVI A OHNI