Copyright © 2018 by Nom De Plume LLC

All rights reserved

Translation © 2019 by Jana Jašová

ISBN 978-80-249-4071-7

Věnováno Q., G. a C. – mým důvodům pro všechno.

A taky J., mému důvodu pro všechno ostatní.

KAPITOLA PRVNÍ

Meredith

Před třiceti šesti měsíci

Kdo tvrdí, že čokoládový koláč je lepší než sex, ten nikdy neměl to potěšení mít mezi nohama Andrewa Price.

Za oknem hotelového pokoje se tyčila zasněžená Eiffelovka a většina pokrývek a polštářů ležela smotaná na hromadě na zemi.

Tomuhle… tomuhle říkám líbánky.

Andrew na mě vylezl, jeho pružné tělo běžce se lesklo a zářilo, a když mě políbil, cítila jsem z jeho rtů sebe.

Andrewovi se líbila moje dobrodružná bezstarostná povaha. Oprava: miloval to na mně.

Miloval na mně taky, že jsem o polovinu mladší než on, že moje libido ještě nedostoupilo vrcholu a moje tělo je naplněním klukovských fantazií rozvedeného muže středního věku.

Přejela jsem dlaněmi po jeho svalnatém těle a usmála se.

Milovala jsem ho. Milovala jsem ho milionkrát víc, než jsem si kdy myslela, že je možné někoho milovat, a nečekala jsem, že by to někdo mohl chápat. A už vůbec ne moje sestra. Greer si myslí, že to mezi námi je klasická situace já dám mládí, ty dáš prachy, že všechno dělám pro jeho peníze, a to ostatní že je jen divadlo. To se ale zatraceně plete.

Ne že bych její obavy nechápala.

Za posledních šest měsíců Andrew splatil mou studentskou půjčku, koupil mi auto a položil mi k nohám celý privilegovaný svět. Jenže Greer tu teď není, aby viděla něhu v jeho dotecích, v jeho dlouhých polibcích. Nikdy nepozná, jaké to je zadívat se

Andrewovi do očí přes celou místnost a cítit, jak se země zachvívá pod nohama.

Udělal pro mě něco, co dosud nikdo jiný předtím. S ním se cítím milovaná. V bezpečí.

A proto vím, že to mezi námi je opravdové.

Nóbl auta, opulentní večeře a šatna plná modelů od návrhářů, to už jsou jenom drobnosti. I kdyby Andrew zítra přišel o všechno, stejně bych s ním zůstala, nosila bych zase hadry, ale dál bych ho milovala.

„Ještě šampaňské?“ Slezl ze mě a zamířil k minibaru. Scházelo mi jeho teplo, jeho jemná mužná vůně. Byl mou závislostí, kterou jsem přijímala a zavírala před tím oči, protože když někoho milujete, věříte tomu, že to tak má být. Spadnete do toho po hlavě a ničeho nelitujete. Proto je to tak intenzivní. Tak kouzelné.

Překulila jsem se na bok, pokrčila kolena a položila si tvář na ruku. Obdivovala jsem svého dokonalého manžela a tiše si vychutnávala, že teď už každý čtvereční centimetr jeho těla patří jenom mně.

Žádná jiná žena se ho už nemůže dotýkat tak jako já. Žádná jiná žena v něm nemůže probouzet to, co já. A on to ví.

„Ano, prosím,“ potvrdila jsem a srdce se mi zatřepotalo, když jsem se dívala, jak jeho pohled ulpívá na mém těle. Vychutnával si ten pohled, vychutnával si vědomí, že jsem jeho. Před Andrewem mě to vždycky táhlo k mužům mého věku, pletla jsem si jejich aroganci se sebevědomím.

Andrew není arogantní. Je úspěšný a sebejistý. Nemá ale potřebu dávat to najevo. Ví prostě, co chce, a nebojí se za tím jít.

Jsem tak moc ráda, že chce mě.

Nalil dvě sklínky až po okraj a s bublajícími flétnami v rukou se vrátil k posteli.

„Budeš mě milovat pořád, viď?“ Rty se mi zvlnily hravým pousmáním, abych zamaskovala vážnost otázky. Napila jsem se a nechala jsem pěnivou tekutinu chvíli na jazyku. Chtěla jsem si to zapamatovat. Chtěla jsem to všechno procítit, vtisknout si to navždycky do paměti. „Ať se stane cokoli?“

Andrew upil a zadíval se na mě svýma očima v barvě mandlového likéru. „Co je tohle za otázku?“ Přitiskl mi rty na čelo a vydechl. Pak mi položil dlaň na tvář. „Jsi moje manželka, Meredith. Teď už je to ty a já, napořád. Máš mě na krku už navždycky.“

Rozhodla jsem se nemyslet na to, že jsem už jeho třetí manželka. Andrew tvrdil, že ten první sňatek se nepočítá. Byli hrozně mladí, brali se hned po maturitě. A rozvedli se dřív, než skončili vysokou, takže v tom nehrály roli ani žádné děti. Tvrdil mi, že si tuhle etapu svého života sotva pamatuje, a když na ni přišla řeč, jako by si musel chvíli vybavovat její jméno. Měl spoustu práce se studiem a s nasáváním na univerzitě Notre Dame, a ve volném čase hrál radši ragby, než aby bral svou mladou manželku na studentská rande.

Další byla Erica, i když na tu jsem radši nemyslela, pokud to šlo.

Nechtěla jsem si od ní nechat zkazit tuhle krásnou chvíli.

Erica mnou opovrhuje.

Pocity jsou to ovšem vzájemné.

„Zopakuj to.“ Převalila jsem se opatrně na záda, abych udržela flétnu rovně, vysoukala jsem se do polosedu a přitáhla si pokrývku mezi nohy.

„Co mám zopakovat?“

„Manželka.“ Napila jsem se a skryla úsměv, který neopouštěl moje rty od chvíle, kdy mě Andrew políbil před třemi sty sedmdesáti šesti našimi příbuznými a nejbližšími přáteli.

Andrew se posadil vedle mě, přejel si dlaní po bradě s dolíčkem a ušklíbl se.

„Jsi moje manželka,“ pronesl zvolna.

Dívala jsem se na něj, prohlížela si jeho ostře řezanou bradu a chlapecký půvab. Měl oči mnohem mladšího muže, ale prošedivělé vlasy na spáncích mu dodávaly extra sexy vzhled. A byl neskutečně chytrý. Dokázal mluvit o akciích a obligacích a čisté hodnotě a cenných papírech tak, že zahanbil i ty nejlepší burzovní makléře v oboru.

„Jsi ten nejhezčí chlap, jakého jsem kdy viděla,“ prohlásila jsem, natáhla ruku a přejela mu prsty po těch dokonalých rtech. „Nemůžu uvěřit, že jsme manželé.“

Před sedmi měsíci jsem Andrewa ještě neznala.

Před šesti měsíci jsem dělala servírku v restauraci v Denveru, když tam přišel se skupinkou dalších mužů, všichni v tmavých oblecích se seriózními kravatami byznysmenů. Nejdřív jsem přijala objednávku od něj, a když mi vracel menu, naše ruce se o sebe otřely. Usmál se. Usmála jsem se. A na ten jediný nekonečný okamžik se všechno ostatní vytratilo.

„Bylo to tak rychlé, viď?“ Zastrčil si levou ruku pod hlavu, díval se na strop a spokojeně se usmíval. „Asi jsem nedokázal riskovat, že bys mi utekla.“

Poznala jsem, že s Andrewem to bude úplně jiné než s jinými muži, když naše první rande nevybíralo z obvyklé nabídky burgery – pivo – baseball. Když mě přijel vyzvednout, měl oblek a kravatu. V restauraci zašel k pultíku hostesky, oznámil jí, že máme rezervaci, a při objednávce jídla přesně věděl, jaké víno se hodí k tomu mému pokrmu.

A po celou dobu se jeho pohled ani jednou nezatoulal k některé z krásných žen, které občas procházely kolem našeho stolu. Pokaždé mi podržel dveře. Říkal „prosím“ a „děkuji“, pokud to situace vyžadovala. A v mé přítomnosti se ani jednou nepodíval na mobil. Po té první schůzce jsem si dělala starosti, že nebudeme mít vůbec nic společného. Když jsem se odhodlala k menšímu slídění po sociálních sítích, zjistila jsem o něm, že je rozvedený otec se dvěma dětmi ve střídavé péči. Že pracuje ve finančnictví. A že netráví moc času na Facebooku, protože jeho poslední příspěvek byl čtyři roky starý.

Bylo to… jako závan čerstvého vzduchu.

Po večeři mě Andrew vzal na symfonii, o přestávce mi koupil víno a čekal na mě dlouho před dámskými toaletami, aniž si na to jedinkrát postěžoval.

Když jsme pak šli k jeho autu, ulomil se mi jehlový podpatek a skončila jsem s vyvrtnutým kotníkem. To jsem měla z toho, že jsem si půjčila levné lodičky od své spolubydlící. Jenže Andrew, místo aby mě podepřel a nechal mě odbelhat se do auta, čímž by naše rande trapně skončilo, mě vzal do náruče jako ženich. Všude kolem nás na to třeštili oči obvyklí návštěvníci symfonií, lidé se starými penězi a kyselými výrazy, ale Andrew si jich vůbec nevšímal.

Všímal si jen mě.

Když mě ten večer odvezl domů, uložil mě do postele, přinesl mi led a aspirin, dal mi k posteli mobil a zapnul ho do nabíječky, a potom se mnou zůstal, dokud jsem neusnula.

Takový muž je Andrew Price.

Pořád jsem hledala svobodného chlapa mezi dvacítkou a třicítkou s aspoň poloviční úrovní, než jakou měl ten, který uchvátil moje srdce, když jsem to nejmíň čekala.

Andrew byl vším, co jsem si kdy přála. Co jsem potřebovala.

Přisunula jsem se k němu a položila si tvář na jeho hrudník. Poslouchala jsem pravidelné, rytmické údery jeho srdce a vdechovala jsem jemnou vůni jeho pokožky, když se jeho tělo poddávalo návalu vyčerpání.

Strávím zbytek života s Andrewem Pricem. Takže jsem ta nejšťastnější holka na světě.

KAPITOLA DRUHÁ

Greer

Den druhý

„Harrisi!“ Bouchala jsem do dveří, až jsem měla klouby na ruce znecitlivělé a pokožku na nich tak rudou, že to ladilo s mým oloupaným lakem na nehty. Bylo teprve sedm, lednové ráno, slunce ještě zůstávalo skryté za obzorem i za houštinou manhattanských mrakodrapů. Vítr neutichal, chlad nepovoloval. Bylo mi jasné, že Harris si ještě hoví v posteli, ale letělo mi to za tři hodiny a běžná ohleduplnost byl luxus, jaký jsem si toho dne nemohla dovolit. „Otevři ty pitomý dveře! Vím, že jsi doma.“

Bylo by to mnohem jednodušší, kdybych si nechala klíče. Vloni jsme se ale rozhodli, že potřebujeme nastavit hranice našeho vztahu, abychom se oba mohli někam emocionálně posunout – což znamenalo, že já se mám odstěhovat. Asi není normální, aby spolu dva lidé, kteří se před lety rozešli, pořád bydleli v jednom bytě, spali ve stejné posteli jako letití manželé, které už omrzel sex, a navštěvovali cizí svatby jako oficiální „doprovod“ pozvaného.

Jenže navzdory všemu, co se v posledních deseti letech stalo, byl Harris pořád můj nejlepší kamarád, můj důvěrník a jeden z mála lidí, které mám na téhle narcistní egoistické planetě opravdu ráda.

A možná že ho nějaká moje část pořád milovala víc, než jsem si byla ochotná připustit.

Na druhé straně dveří se ozval tlumený hlas, a pak se ty dveře rozlétly dokořán. Harris si nasadil nakřivo brýle v želvovinových obroučkách. Byl cítit dlouho nepraným povlečením a tvrdým spánkem.

„Co je? Co se děje?“ Mžoural na mě a pak si přejel dlaní přes náznak ranního strniště. Na tváři a na čele měl obtisknuté záhyby polštáře.

„Nezvedals mi telefon.“ Nějakou moji část jeho nedostupnost iracionálně urážela.

„Spal jsem. Vypnul jsem si ho.“

„Nouzová situace. Letím do Utahu.“ Moje věcnost byla jen maska a tušila jsem, že to Harris rychle prokoukl. Stejně jsem se toho musela držet, pokud jsem se nechtěla zhroutit.

Dávat najevo emoce nebyla moje parketa. Radši bych absolvovala tisíc prohlídek u gynekologa, než uronila jedinou slzu na veřejnosti. A potom, slza mi moji sestru nenajde.

Harrisův ospalý pohled se projasnil. Pročísnul si prsty svoje onyxové rozcuchané vlasy. „Do Utahu? Co je, něco s Meredith?“

„Ano.“ Založila jsem si paže na prsou. „Meredith zmizela.“ Vyslovila jsem to nahlas poprvé, a skoro mi to vyrazilo dech z plic. Myslet si to byla jedna věc, ale pronést to nahlas bylo jako proměnit to ve skutečnost.

Meredith pro mě byla vždycky vším. V dobrém i zlém.

Moje největší fanynka. A najednou není.

„Co se stalo?“ Harris povytáhl obočí a přimhouřil oči, jako by očekával, že se přímo před ním odehraje srážka dvou aut.

„Měla vyzvednout Andrewovy děti ze školy.“ Zadívala jsem se na jeho bosé nohy. „Ale neukázala se tam. Její auto našli na parkovišti u samoobsluhy, dveře u řidiče byly otevřený, její kabelka a telefon na sedadle spolujezdce. Žádný známky přepadení. Prostě… zmizela.“

„Sakra.“ Harris si opřel bradu o hrudník a promnul si zátylek.

„No, přišla jsem ti říct, že nevím, jak dlouho budu pryč, takže se musíš nějakou dobu postarat o firmu sám.“ Netěšilo mě, že to na něj házím, když jsme na tom byli zrovna tak bledě, ale nebylo na vybranou.

Když jsme před deseti lety s Harrisem oba skončili vysokou, byli jsme až po uši zapadlí v dluzích. A zjistili jsme, že v době velké recese o práci ani nezavadíme. Tak jsme vydojili všechny kreditky na maximum a otevřeli si v Brooklynu kavárničku. O dva roky později jsme otevřeli další v Chelsea a pak ještě jednu v East Village. Teď jsme jich už měli celkem pět. Bylo to šílené a vzrušující a stresující, ale stejně pořád úžasné, protože jsme to dělali spolu. My dva. Bok po boku.

Jenže na nás přišly těžké časy.

Konkurence teď byla horší než kdy předtím, nové kavárny vyrůstaly všude kolem jako houby po dešti, v jejich čele stáli mileniálští rozumbradové, kteří začínali s bezednými fondy svých zazobaných rodičů.

O Vánocích otevřel hned za rohem od nás podnik nazvaný Coffee Bar. Majitel poskládal nabídku z nápojů s filmovou tematikou, takže tam měl drinky nazvané podle hlášek ze Sám doma a z Vánočních prázdnin. Na portálu BuzzFeed o něm vyšel článek a přes noc se stal hitem. Lidi tam stáli frontu až za roh, aby ochutnali latté „Drobný si nech, ty blbý hovado“, což bylo latté s dýňovými semínky a slaným karamelem, nebo „Počůránek Fuller“, ledová mocha s dvojitou dávkou espressa. Ty jeho kávové drinky nebyly nic extra, ani nápadité, ani zvlášť chutné, ale s hitem internetu jsme soupeřit nemohli.

Naše prosincové prodeje poklesly o 40 procent a s každým dalším dnem klesaly víc a víc. V nejbližších měsících by nás čekalo uzavření nejmíň tří podniků z pěti, kdyby mi Meredith nenabídla půjčku.

Nechtěla jsem to přijmout.

Taky jsem ale nechtěla přijít o zdroj vlastní obživy.

Nebo Harrisovy, jehož výraz teď připomínal oči člověka tváří v tvář tragické autonehodě.

„Jo, jasně, postarám se o to,“ slíbil. „Ozveš se mi, viď?“

Zaváhala jsem, pořád přede dveřmi jeho bytu. Harris Meredith nikdy moc nemusel, i když výslovně to nikdy nepadlo. Vyčetla jsem to jen z jeho popichování, z toho, jak si utahoval z její závislosti na sociálních sítích, její náklonnosti k bulvárním článkům, z jejího zvyku nosit spoustu líčidel a málo oblečení. Nejvíc mu na ní vadilo, že tak zdůrazňuje svou sexualitu, ale byla to věc principu. Harrise vychoval profesorský pár z Harvardu se specializací na genderovou rovnoprávnost a má tři starší sestry. Takže je kovaný feminista.

„Ježíši, doufám, že se jí nic nestalo.“ Uhnul pohledem, jeho slova zazněla sotva šeptem.

Zvláštní, jak staré zášti rychle pominou, kdy se druhému člověku doopravdy něco stane.

„Budu tě průběžně informovat,“ slíbila jsem mu. Uměla jsem si představit, že budu potřebovat jeho racionální postoj, abych se dokázala chovat rozumně a najít ji. Tohle Harris uměl, uměl dát věci do správné perspektivy a rozmluvit mi moje iracionální strachy.

„Jenom… radši si teď nechávej telefon zapnutý, prosím. I v noci. Zavolám, jen když to bude fakt nutný.“

Když už jsem se otáčela k odchodu, dopadla mi na zápěstí jeho horká dlaň.

„Greer,“ ozval se a naklonil hlavu ke straně. Jeho dotek mě konejšil tak, jak jsem to za daných okolností nemohla připustit. „Je mi to líto.“

„Líto?“ Přejela jsem ho pohledem od hlavy k patě. „Co je ti líto?

Není mrtvá, jen pohřešovaná.“ Nic na to neodpověděl.

„A já ji najdu.“ Ještě jsem nikdy nic nevyslovila s větším přesvědčením.

„Já vím, že ano. Hele, když mě budeš potřebovat, jsem tady.“ Přitáhl si mě do náruče a překročil tak hranici, kterou nám nedávno vytyčil.

Ocitnout se v jeho náruči bylo jako se na chvíli zastavit v nekonečném pádu. Pořád mě miluje. Věděla jsem to.

Stejně jako jsem já nikdy nepřestala milovat jeho, nepřestal milovat ani on mě. Jeho návrh, aby se naše cesty rozešly, padl po letech soužití, kdy jsme náš vztah odsouvali stranou a na první místo kladli podnikání. Tomu jsme věnovali všechen čas, všechnu energii, všechnu vášeň. Postupně jsme do toho zabředli tak hluboko, že jsme to sami nedokázali vidět. Byli jsme už moc daleko. Ztratili jsme jiskru, postavili pohodlí nad vzrušení, ale zasloužili jsme si víc.

Aspoň to Harris tvrdil.

Náš rozchod se táhl celé měsíce, ale nebyl žádným překvapením. Já měla svoje mouchy, Harris byl komplikovaný muž. Což se mi na něm vždycky líbilo. Je hluboký. Přemýšlivý. Takoví chlapi už dneska nejsou, aspoň ne běžně k dostání.

Když jsem se nadechla jeho vůně, tak jako vždycky, byla v tom melancholická sladkost i závan smutku. Napůl jsem si přála, aby jel do Utahu se mnou, jenže někdo tu musel zůstat a držet otěže našeho podnikání. Nebylo možné, abychom oba odjeli na bůhvíjak dlouhou dobu.

„Zavolej mi, až přistaneš,“ ozval se Harris.

„Už musím jít.“ Vymanila jsem se z jeho náruče, narovnala si kabelku na rameni a naposledy jsem se na něj podívala, než se vydám pryč.

Do mých kostí hrozil prosáknout neznámý pocit bezmoci a nejistoty, ale zhluboka jsem se nadechla, odkráčela ke kabince výtahu a z ní do čekajícího taxíku.

Musím najít svou sestru.

KAPITOLA TŘETÍ

Meredith

Před třiceti třemi měsíci

„Nemůžu uvěřit, že bydlíš tady.“ Greer upustila svoje tašky na mramorovou podlahu haly a oči jí přejížděly po vchodu ve výšce dvou pater a lustru Schonbek se šedesáti pěti žárovkami, jejichž světlo se mihotalo v tisících křišťálových kapiček. „To teda sakra trumfne ty krabice od bot, ve kterých jsme vyrůstaly.“

„Můžeme toho nechat?“ navrhla jsem.

Greeriny ledově modré oči se upřely do mých. „Nechat čeho?“

„Řečí o domě.“ Kousla jsem se do rtu. Stála jsem tam s prsty propletenými na boku, povytaženým obočím a nakloněnou hlavou.

Sotva Greer oznámila, že přijede na návštěvu, žaludek se mi sevřel a zůstal tak několik dní. Lidské tělo zřejmě vždycky nepozná rozdíl mezi vzrušením a úzkostí.

„Takže mám předstírat, že jsi mě nevyzvedla v bentley, nevzala mě do michelinský restaurace na pětichodovou večeři na účet tvýho manžela a pak mě neodvezla do tohohle multimilionářskýho horskýho sídla?“ Greer se ušklíbla, jako by si mě dobírala, ale já ji znala. Pod tím žertovným tónem se skrývalo něco víc, jen jsem zatím netušila, co přesně. Pochyby? Nedůvěra? Zklamání? Závist?

Já po ní přece nechci, aby na mě byla hrdá. Na nic z toho kolem nás jsem si ani nevydělala, ani si to přímo nezasloužila. Prostě jsem se dobře vdala. Měla jsem kliku. A mám ji pořád. Chtěla jsem jen, aby Greer věděla, že už mám někoho, kdo se o mě postará.

Že už to nebude na ní.

Objala jsem ji kolem napjatého těla a sevřela ji tak pevně, až se její ramena uvolnila. „Miluju tě, Gri. A jsem ráda, že jseš tady. Chci si to s tebou užít.“

Sestra vydechla. „Taky že si to užijeme. Promiň, že tak zírám. Prostě je to… je to šílený, jak teď žiješ. Jseš tak mladá.“ Odtáhla se ode mě a zadívala se mi do očí.

„Není zase tak neslýchaný vdát se ve dvaadvaceti,“ namítla jsem.

„Někdy prostě zasáhne osud.“

„Já jen doufám, že nezapomeneš, kdo jseš a co chceš, víš? Nevychovala jsem tě, abys byla vydržovaná panička.“

Natáhla jsem se po její tašce a ušklíbla se, abych tohle trochu odlehčila, aby náš rozhovor nezískal dynamiku matka – dcera.

„Tohle už jsme probíraly, ne?“ připomněla jsem jí. „Večer před svatbou.“

Protočila panenky. „Já vím, já vím. Miluješ ho. Miluje tě. Všechno je dokonalý a nemusím si dělat starosti.“

Usmála jsem se. „Prima, takže jsi poslouchala. Chceš vidět svůj pokoj?“

Když jsem se s taškou na kolečkách rozjela halou, bezpečnostní systém dvakrát pípnul.

„Co je to?“ zeptala se Greer.

„Asi přijel Andrew.“ Ohlédla jsem se ke kuchyni a čekala, až jeho oxfordky z teletiny zavrzají na podlaze, jeho klíčky zazvoní při dopadu na linku a ozve se tiché pšouknutí dvířek ledničky na víno, z níž vždycky vyndává lahev červeného na večer.

„Mer?“ zavolal o chvíli později. „Jsi doma?“

„Tady.“ Zamířila jsem s taškou za zvukem jeho hlasu a Greer za mnou. „Koukej, kdo je tady!“

Andrew se chystal odzátkovat lahev merlotu, když zvedl hlavu a setkal se s ocelovým pohledem mé sestry. Už jsem mu vysvětlovala, že Greer si nemůže pomoct, dívá se takhle na každého. Většině lidí nedůvěřuje a jen málokdo se jí zamlouvá. Roztává pomalu, ale jednou roztaje… Potřebuje se jen ujistit, že to mezi námi je opravdové, že to není žádná telenovela. Andrew mě ujistil, že to nevadí, že on má hroší kůži a nic nemůže změnit to, co cítí ke mně. Nikdy.

„Ahoj, Andrewe.“ Greer ze sebe vynutila úsměv. Viděla jsem, že se snaží chovat přátelsky, což už byl aspoň první krok správným směrem. Najednou mi došlo, že tohle je teprve potřetí, co se ti dva vidí. Nedá se přece čekat, že by se lidé sblížili tak rychle. Budu se prostě držet zpátky, budu trpělivá a nechám tomu volný průběh.

Můj manžel vyndal tři křišťálové skleničky na víno se stopkami a podstavci z platiny, a nalil do nich karmínovou tekutinu až tam, kde se číše začínaly rozšiřovat.

„Měla jsi příjemný let?“ zeptal se a přisunul nám skleničky blíž.

„Hlásili sněžení, tak jsem se bál, že budeš mít zpoždění.“ Greer trochu upila. „Tak to jsem asi měla kliku.“

„Co tvůj přítel? Harris, je to tak?“ zeptal se Andrew.

„Ehm… expřítel,“ připomněla jsem mu tiše a zakroutila jsem mezi prsty stopkou sklenice.

Greer po mně střelila pohledem a já střelila po ní. To není fér, že můj milostný život byl vždycky na stole, ale její v zamčené zásuvce. Bůh chraň, že bych s ní chtěla probírat, proč se rozešli, ale pořád předstírají, že se tak nestalo. Možná si změnili statusy na síti, ale jinak se nezměnilo nic.

„Omlouvám se,“ ozval se Andrew. „Byli jste spolu na svatbě, tak jsem si myslel…“

Greer se znovu napila a převalovala víno na jazyku, zatímco její pohled klouzal po naleštěné podlaze. Na chvíli se mi vybavila naše svatba, která byla dost vyšňořená a neosobní, v nóbl hotelu na vrcholku zasněžené hory. Nebyly žádné oslavy v našem novém domově, žádný brunch pro nejbližší nebo rozbalování dárků. Nechali jsme si hosty dovézt na místo. Potom jsme je nechali odvézt do města. Dlouhý seznam formalit ponechával jen málo prostoru na nezávazné hovory a seznamování.

„Ukážu Gri pokoj,“ oznámila jsem manželovi a nechala jsem svou skleničku netknutou. O pár dní se mi zpozdila perioda, ale zatím jsem s ním o tom nemluvila. Ani s nikým jiným. „Myslela jsem, že ji uložím do apartmá pro hosty vedle naší ložnice, jestli proti tomu nic nemáš?“

Andrew se zasmál, obešel kuchyňský ostrůvek a vzal mě za ruku.

„Nemusíš se mě ptát na dovolení. Je to i tvůj dům.“

Najednou jsem si připadala hloupě, ale zamaskovala jsem to úsměvem. Už jsem tady žila několik měsíců, ale stejně to pořád brala jako jeho dům. Nevím, jestli si někdy zvyknu na život v domě o rozměrech obřího chrámu. Je krásný, jen mi pořád nepřipadá jako domov, a už vůbec mi nepřipadá jako můj dům.

„Ovšem přiznávám, že jsem řekl Rositě, aby přichystala domek pro hosty,“ dodal Andrew. „Myslel jsem si, že by to pro Greer mohlo být pohodlnější.“ Podíval se na ni. „Víc soukromí. Míň rámusu.“

Otočila jsem se k sestře. „Andrew má pravdu. Tohle je jeho – náš – týden s Calderem a Isabeau. Přijedou zítra.“

Sestra popadla svou tašku a studovala Andrewa. Nemohl to vidět, ale já ano. Jako by amplionem vysílala svoje myšlenky kolem hlavy. Jak ji znám, už rozebírá svoje podezření, že se Andrew mezi nás snaží vrazit klín, mít mě jenom pro sebe. Jenže takový on není. Věděla jsem, že mu šlo jen o ni a její pohodlí. Chtěl, aby si to u nás užila. Až ho Greer pozná líp, dojde jí to taky.

„Domek pro hosty je moc hezký,“ prohlásila jsem. „Můžu ti ho ukázat a rozmyslíš se?“

Její oči zalétly ke mně. „To budu ráda.“

Mávla jsem na ni, ať jde za mnou, a Andrew si dal na čas, než pustil moji ruku. O chvíli později jsme prošly zasunovacími dveřmi v zadní části domu na zahradu a vydaly jsme se kolem krytého vyhřívaného bazénu a osvětlené bublající vířivky ke dveřím domku pro hosty.

Ten svítil jako vánoční stromeček, jeho tmavé obložení kontrastovalo s teplým světlem zářícím z profesionálně zařízeného interiéru. Všechno od velké kožené sedačky v koňakovém odstínu přes obnažené dřevěné trámy ve stropě a polštářky potažené kožešinami z činčil bylo dílem bytového designéra, který to sem přiletěl zařídit až z Telluride.

Andrew tvrdil, že domek pro hosty je „malebný“, ale když jsem se naposledy koukala do slovníku, tenhle výraz zrovna nepopisoval stavení se čtyřmi ložnicemi a užitnou plochou dvě stě sedmdesát metrů čtverečních. Jenže tady se asi člověku trochu pokřiví perspektiva. Ve srovnání s hlavním domem tohle asi vážně byl „malebný domek“.

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ