Copyright © Corelliana, S. L., 2016

All rights reserved

Translation © Athena Alchazidu, 2016

ISBN 978-80-242-6338-0

POHŘEBIŠTĚ ZAPOMENUTÝCH KNIH

Tato kniha je součástí románového cyklu, v němž se jednotlivé romány kříží v literárním prostoru nazvaném Pohřebiště zapomenutých knih. Romány, z nichž cyklus sestává, jsou vzájemně propojeny prostřednictvím postav a dějových linií, které mezi sebou klenou vyprávěcí a tematické mosty. Nicméně každý román přináší svébytný příběh, jenž je sám o sobě uzavřený a ucelený.

Jednotlivé tituly série Pohřebiště zapomenutých knih je možno číst v libovolném pořadí, případně i bez přímé návaznosti. Čtenář tak má příležitost prozkoumat labyrint příběhů, do něhož je možno vstoupit různými branami a dále se pak vydat rozličnými cestami. Příběhy, jež jsou vzájemně provázány, jej pak dovedou do srdce vyprávění.

Každý román je fikcí. Výjimkou nejsou ani jednotlivé díly tetralogie Pohřebiště zapomenutých knih, přestože se inspirují Barcelonou 20. století. Z hlediska dobové charakteristiky a časové posloupnosti došlo ke změnám, které se týkají několika konkrétních míst, obchodních značek či různých okolností, a to v zájmu logiky vyprávění. Díky tomu si například Fermín může pochutnávat na oblíbených bonbonech Sugus o několik let dříve, než tyto cukrovinky na trhu zaznamenaly velký úspěch. Ze stejného důvodu se některé postavy při vystupování z vlaku na Francouzském nádraží mohou ocitnout pod jeho ohromnou klenbou.

Danielova kniha

( 1 )

Oné noci se mi zdálo, že jsem se vrátil na pohřebiště zapomenutých knih. Opět mi bylo deset let. Probudil jsem se v místnosti, která kdysi bývala mým pokojem, a zjistil, že vzpomínka na matku se mi z paměti vytratila. S jistotou, jakou ve snu člověk obvykle mívá, jsem věděl, že to byla jen a pouze moje chyba. Vzpomínku na ni jsem si nezasloužil, protože jsem se pro ni nedokázal domoci spravedlnosti.

Po chvíli přišel otec vyděšen mým úzkostným křikem. Objal mě, aby mě uklidnil. V mém snu byl ještě mladý a stále měl odpovědi na všechny otázky na světě. Později, když už denní světlo prvními paprsky vykreslilo Barcelonu v časném oparu, jsme spolu vyšli ven. Z nějakého pro mě neznámého důvodu mě otec doprovodil pouze ke vchodu. Pustil ruku, za kterou mě až dosud držel, a dal mi na srozuměnou, že na tuto cestu se musím vydat sám.

Vykročil jsem tedy, ale pamatuji si, jak mě vše tížilo – šaty, boty, ba dokonce i vlastní tělo. Každý další krok mě stál více námahy než ten předchozí. Když jsem došel k Las Ramblas, uvědomil jsem si, že město strnulo v jakémsi zvěčnělém okamžiku. Lidé ztuhli, až připomínali postavy ze staré fotografie. Holub, jenž se právě vznesl do výšky, svým letem načrtl sotva znatelné máchnutí křídel. Nehybná pylová zrna rozptýlená ve vzduchu navozovala dojem prašného světla. Voda z fontány Canaletas, třpytící se v prázdnotě, připomínala náhrdelník ze skleněných korálků.

Jen zvolna, jako bych kráčel pod vodou, se mi dařilo pronikat hlouběji do nitra oné Barcelony zastavené v čase, až jsem se nakonec ocitl na prahu pohřebiště zapomenutých knih. A tam, vyčerpán, jsem zůstal stát. Nechápal jsem, odkud se bere tíha, kterou táhnu s sebou a která mi tolik brání v pohybu. Uchopil jsem klepadlo a udeřil jím na dveře, nikdo mi však nepřicházel otevřít. Opakovaně jsem na velké dřevěné dveře bušil pěstmi. Strážce však mou prosbu nevyslyšel. Nakonec jsem vysíleně klesl na kolena. Teprve tehdy, když jsem vnímal magickou sílu, již jsem za sebou vláčel, mě přepadla strašná jistota – město i můj osud působením nějakého kouzla navždy ustrnuly a já už si matčin obličej nikdy nevybavím.

A právě v tom okamžiku, když mě téměř opustila poslední naděje, jsem na něco narazil. Kousek kovu schovaný ve vnitřní kapse saka s modře vyšitými iniciálami, v němž jsem chodil do školy. Klíč. Říkal jsem si, jak dlouho jej v kapse asi nosím, aniž o něm vím. Těžký klíč pokrytý rzí byl téměř stejně černý jako moje svědomí. Klopotně se mi jej podařilo zvednout až k zámku. Musel jsem vynaložit všechny síly, než se mi povedlo klíčem otočit. Už jsem si myslel, že se mi to vůbec nepodaří, když vtom zámek cvakl a dveře se zvolna, klouzavě otevřely dovnitř.

Zapálené svíce rozmístěné podél zakřiveného ochozu, vedoucího do nitra starého paláce, ukazovaly cestu. Ještě než jsem se ponořil do přítmí, zaslechl jsem, jak se dveře za mnou zavřely. Poznával jsem chodbu pokrytou freskami, na nichž se to hemžilo anděly i bájnými figurami. Když jsem je míjel, zdálo se, že se hýbou a zkoumavě mě sledují ze stínu. Prošel jsem až na konec chodby ústící do prostoru pod obrovskou klenbou. Zastavil jsem se. Přede mnou se objevil labyrint jako neskutečný, ohromný přelud. Spletitý systém schůdků, tunýlků, můstků a propojených kleneb ve spirále stoupal vzhůru k obrovité prosklené kupoli, a tvořil tak prostředí věčného města vybudovaného z knih pocházejících z celého světa.

U vstupu do tohoto prostoru na mě čekala matka. Ležela ve zdobené otevřené rakvi s rukama zkříženýma na prsou. Měla pleť bělostnou stejně jako šaty, ústa semknutá, oči zavřené.

Spočívala nehybně, oddána věčnému odpočinku náležícímu všem ztraceným duším. Vztáhl jsem ruku, abych ji pohladil po tváři chladné jako mramor. Vtom otevřela oči a upřela na mě pohled zakletý do vzpomínek. Rozevřela potemnělé rty a promluvila. Její hlas zněl tak silně, až jsem měl dojem, jako by se proti mně hnal nákladní vlak a vymrštil mě do vzduchu. Zakoušel jsem pocit volného pádu, nekonečně dlouhého, až se mi zdálo, že nehybně visím ve vzduchu, zatímco okolní svět působením ozvěny jejích slov pomalu taje.

Musíš říct pravdu, Danieli.

Prudce jsem vstal, zalitý studeným potem. Probudil jsem se do přítmí ložnice a spatřil Beu, která ležela vedle mě. Objala mě a pohladila po tváři.

„Už zase?“ zamumlala.

Přisvědčil jsem. Zhluboka jsem se nadechl.

„Něco jsi povídal. Ze spaní.“

„Co jsem říkal?“

„Nebylo ti rozumět,“ zalhala Bea.

Pohlédl jsem na ni, ona se jen usmála. Připadlo mi, že její úsměv vyjadřuje lítost, ale možná to byla jen trpělivost.

„Zkus ještě na chvilku usnout. Budík zazvoní až za hodinu a půl. Dnes je úterý.“

V úterý jsem totiž vodil Juliána do školy já. Zavřel jsem tedy oči, abych předstíral, že spím. Když jsem je po chvilce zase otevřel, uviděl jsem nad sebou Beinu tvář. Pozorovala mě.

„Co je?“ zeptal jsem se.

Sklonila se ke mně, pak mě lehce políbila na rty. Polibek měl chuť skořice.

„Taky nemůžu spát,“ zašeptala.

Začal jsem ji pomalu svlékat. Právě jsem se chystal shrnout a odhodit prostěradla, pod nimiž jsme leželi, když vtom jsem za dveřmi ložnice zaslechl lehké kroky. Bea mě chytila za levou ruku, kterou jsem jí přejížděl po stehnech. Nadzvedla se a opřela o lokty.

„Copak je, zlatíčko?“

Ode dveří se na nás díval malý Julián. V pohledu se mu zračil stín studu i neklidu.

„V mým pokoji někdo je,“ zamumlal.

Bea k němu s povzdechem natáhla ruce. Julián se hned rozběhl do matčiny náruče, kde našel útočiště, zatímco já jsem se vzdal všech nadějí na hříšné myšlenky.

„Nachový princ?“ zeptala se Bea. Julián zkroušeně přikývl.

„Táta hned zajde k tobě do pokoje. Požene ho takovým svinským krokem, že se k nám už nikdy nevrátí.“

Syn na mě vrhl zoufalý pohled. K čemu jinému je táta, než aby plnil hrdinskou misi tohoto ražení? S úsměvem jsem na syna mrknul.

„Svinským krokem,“ zopakoval jsem a svoje slova doprovodil tím nejdivočejším gestem, jakého jsem schopen.

Juliánovi se na rtech objevil náznak úsměvu. Vyskočil jsem tedy z postele a prošel chodbou až k jeho pokoji. Vše mi tam připomínalo místnost, kterou jsem v synově věku obýval já a která se nachází v témže domě o několik pater níž. Podobnost byla tak velká, až se mě zmocnil pocit, že jsem stále v zajetí snu. Posadil jsem se na kraj postele a rozsvítil lampičku na nočním stolku. Julián žil obklopen hračkami, z nichž některé zdědil po mně. Především však měl kolem sebe spoustu knih. Netrvalo dlouho, než jsem našel tu, kterou jsem hledal. Výtisk v černé vazbě byl schovaný pod matrací. Vzal jsem jej a rozevřel na první straně.

Nevěděl jsem, kam mám tyhle knihy ukrývat. Ať už jsem se při hledání nových skrýší namáhal sebevíc, syn je vždy neomylně zase vyčenichal. Zatímco jsem zběžně listoval stránkami, doléhaly na mě vzpomínky.

Uložil jsem román vysoko do kuchyňské skříňky, ačkoli mi bylo jasné, že ho tu dříve nebo později opět vyslídí. Poté jsem se vrátil do ložnice. Julián ležel vedle své matky, která ho svírala v náruči, a oba se už oddávali spánku. Zastavil jsem se u dveří, odkud jsem je z přítmí pozoroval. Když jsem naslouchal jejich hlubokému oddechování, říkal jsem si, čím si nejšťastnější člověk na světě své štěstí zasloužil. Díval jsem se, jak spí v objetí a nic kolem nevnímají. Nemohl jsem se ubránit vzpomínce na pocit strachu, jenž se mě zmocnil, když jsem je viděl takto spát poprvé.

( 2 )

Nikdy jsem se s tím nikomu nesvěřil. Oné noci, kdy se můj syn Julián narodil, jsem jej spatřil poprvé, když spal v matčině náruči a oddával se pokojnému spánku těch, kdo netuší, na jakém místě se ocitli. Posedla mě tehdy touha rozběhnout se, utíkat pryč a nezastavit se, dokud nebudu na konci světa. Tenkrát jsem byl velmi mladý, o životě jsem ještě neměl ani potuchy. Nicméně i kdybych tu nyní dal dohromady sebevíc výmluv, nedokážu zapomenout na hořkou pachuť hanby nad takovým projevem zbabělosti. Dokonce ani po všech těch letech jsem nenašel odvahu svěřit se člověku, jemuž jsem byl nejvíce zavázán.

Vzpomínky, které pohřbíme do ticha, nás totiž později nikdy nepřestanou pronásledovat. Ta moje se týká pokoje s neskutečně vysokým stropem, z něhož visela lampa, jejíž okrově zbarvené světlo dopadalo na ležící postavu sotva sedmnáctileté dívky s dítětem v náručí. Oči se mi zalily slzami, když se Bea, ještě celá malátná, na mě s úsměvem podívala. Klekl jsem si k lůžku a položil si tvář na její klín. Cítil jsem, jak mě bere za ruku, jak ji s vynaložením zbývajících sil tiskne.

„Neměj strach,“ zašeptala.

Já jsem se však bál. A na okamžik, za nějž se až doteď stydím, jsem si dokonce přál být kdekoli jinde, jen ne v onom pokoji a na svém místě. Fermín celý výjev sledoval ode dveří. Jak už měl ve zvyku, jistě mi přečetl myšlenky ještě dříve, než jsem je sám dokázal vyjádřit. Vůbec mi nedopřál čas cokoli říct, Beu s dítětem přenechal v dobré společnosti své snoubenky Bernardy, zatímco mě vystrčil za dveře do dlouhé chodby ztrácející se v šeru.

„Žijete ještě, Danieli?“ zeptal se.

Neznatelně jsem přikývl. Pokoušel jsem se přitom znovu popadnout dech, abych se zbavil pocitu sevřeného hrdla, jenž se mě zmocnil. Když jsem se chtěl vrátit zpátky do pokoje, Fermín mě zadržel.

„Poslyšte, až tam zase půjdete, musíte projevit trošku víc odvahy. Naštěstí je seňora Bea ještě zpola obluzená, tím pádem jí to všechno úplně nedošlo. Takže, když dovolíte, mám návrh. Myslím, že procházka na čerstvém vzduchu nám náramně prospěje. Zbavíme se pocitů, co nás tak zaskočily, a na druhý pokus všechno zvládneme s větší parádou.“

Fermín nečekal na odpověď, popadl mě za ruku a vedl chodbou ke schodišti s balustrádou, jež se nacházelo zavěšené v prostoru mezi nebem a Barcelonou. Tvář mi ovanul chladný, už pěkně ostrý větřík.

„Zavřete oči a zhluboka se třikrát nadechněte. Zvolna, jako by vám plíce sahaly až k patě,“ radil Fermín. „Tenhle trik mě naučil jeden tibetský mnich, který byl mimochodem hrozný hýřil. Poznal jsem ho v jednom přístavním bordýlku, kde jsem zastával funkci recepčního a účetního. Ten nestyda nevěděl nic…“

Nadechl jsem se třikrát, jak bylo přikázáno, pak nádavkem ještě jednou tolik. Vdechoval jsem čistý vzduch v očekávání účinků přislíbených Fermínem a jeho tibetským guru. Cítil jsem, že se mi mírně točí hlava, Fermín mě však podepřel.

„Ne abyste tady stál jak zkamenělý. Seberte se přece trochu. Situace vyžaduje klid, rozhodně ne křeč.“

Otevřel jsem oči. Přede mnou se táhly opuštěné ulice, spící město mi spočívalo u nohou. Bylo kolem třetí hodiny ranní. Nemocnice svatého Pavla se ospale nořila do temnoty, zatímco citadela svými kupolemi, věžičkami a klenbami vytvářela arabesky v mlze, jež se snášela z hory Monte Carmelo a rozlévala se kolem. Díval jsem se na lhostejnou Barcelonu, jak ji lze vidět z nemocnice, kdy obavy i naděje pozorovatelů jsou městu zcela cizí. Postupně mnou prostupoval chlad a já cítil, že se mi vyjasňuje mysl.

„Budete si o mně myslet, že jsem zbabělec,“ řekl jsem. Fermín se na mě podíval. Opětoval můj pohled, načež pokrčil rameny.

„Nedramatizujte. Spíš si myslím, že máte nízký tlak a taky hodně trápení, což vyjde nastejno. Nicméně zbavuje vás to odpovědnosti a chrání před pomluvami. Naštěstí tu mám řešení.“ Rozepnul si plášť, jenž plnil úlohu bezedného bazaru těch nejroztodivnějších věcí. Někdy fungoval jako pojízdná apatyka, muzeum kuriozit či odkladiště rozličných artefaktů i relikvií získaných na nejrůznějších tržnicích a v pofidérních dražbách.

„Nechápu, Fermíne, jak u sebe můžete nosit tolik krámů.“

„To je pokročilá fyzika. Vzhledem k mému poněkud vyzáblému tělu, kteréžto tvoří toliko svaly a šlachy, mi tento drobný arzenál vyvažuje těžiště, a zajišťuje tak stabilitu, díky níž překonávám všechny překážky. Ale nemyslete, že mě tak snadno ošálíte komentáři, které jsou zcela mimo mísu. My tu nejsme proto, abychom si vyměňovali poštovní známky, ani abychom spolu cukrovali.“

Po tomto upozornění vytáhl z jedné z četných kapes plechovou placatku a jal se odšroubovávat víčko. Přivoněl k obsahu, jako by se jednalo o rajský lektvar, pak na znamení souhlasu s úsměvem přikývl. Podal mi placatku. Slavnostně mi pohlédl do očí s následující pobídkou.

„Buď se nyní napijete, nebo celý život budete litovat, že jste to neudělal.“

Se sebezapřením jsem si nádobku vzal.

„Co je to? Je to cítit dynamitem…“

„Nesmysl. Je to jen koktejl namíchaný tak, aby probral k životu nebožtíky a taky mladíčky vyděšené mírou odpovědnosti, kterou jim osud klade na bedra. Jedná se o jedinečný recept vlastní provenience. Základ tvoří anýzovka s příměsí dalších kořalek, říznutá levnou brandy, kterou kupuju u jednookého cikána ve stánku s lihovinami. Ještě je tam pár kapek pálenky a taky místního likéru, aby měl výsledek nezaměnitelný bouquet, tak typický pro katalánskou zahrádku.“

„Matičko boží.“

„No tak, do toho, tady se ukáže, komu odvaha nechybí a kdo na to nemá. A na ex jako brigadýr, co se vetře na svatební hostinu.“

Poslechl jsem a vypil ten pekelný patok, jenž chutnal jako slazený benzin. Alkohol mi rozpálil útroby. Ještě než jsem se stihl vzpamatovat, Fermín mi gestem naznačil, ať celý postup zopakuji. Odložil jsem tedy protesty stranou a pominul střevní zemětřesení. Druhou dávku jsem vypil s pocitem vděku za malátnost i odvahu, jimiž mě ona břečka obdařila.

„Tak co?“ tázal se Fermín. „Lepší, že? Je to vzpruha hodná šampionů.“

Přesvědčeně jsem přikývl, zatímco jsem si s odfrknutím rozepínal knoflíčky u krku. Fermín využil příležitosti, lokl si toho svého patoku, načež placatku zase schoval do pláště.

„Není nad to, když se smutek na duši díky chemii přehluší. Ovšem pozor, aby se pro vás tento trik nestal zvykem. S alkoholem je to jako s jedem na myši nebo se štědrostí: čím víc se užívá, tím méně je účinný.“

„Buďte bez obav.“

Fermín ukázal na pár doutníků čouhajících z další kapsy pláště. S mrknutím při tom zavrtěl hlavou.

„Na dnešek jsem vyhradil tyto doutníky značky Cohiba. V situaci, již lze označit za nouzi in extremis, byly odkloněny z klimatizované skříňky dona Gustava Barceló, kterýžto je mým nastávajícím, dalo by se říct zástupným tchánem. Nicméně necháme si je na jindy, jelikož vás neshledávám ve formě. A pak není žádoucí zanechat ono robě v pozici sirotka hned první den, kdy má svou premiéru.“

Fermín mě láskyplně poplácal po zádech. Chvíli vyčkával, až mi účinné látky z jeho koktejlu přejdou do krve a mou mysl zahalí uklidňující alkoholový opar. Jen co se přesvědčil, že mám skelný pohled a rozšířené zorničky, což jsou příznaky předcházející celkové otupělosti, spustil svůj proslov, který dozajista spřádal celou noc.

„Milý příteli, Bůh tomu tak chtěl, případně ten, kdo Jej v nepřítomnosti zastupuje, že státi se otcem je mnohem snadnější nežli získat řidičský průkaz. V důsledku této neblahé skutečnosti se obrovité počty idiotů, sralbotků a neuvážlivců domnívají, že mají oprávnění rozmnožovat se a získávat otcovský titul. Přivádějí tak ale do neštěstí nebohá dítka, která jsou následkem jejich ostudného konání počata. Učiním nyní prohlášení, k němuž mě opravňuje skutečnost, že i já se nacházím v obdobné pozici, jelikož hodlám uvést svou milovanou Bernardu do jiného stavu, sotvaže mi to umožní mé pohlavní žlázy, jakož i svátost manželská, kterou po mně snoubenka vyžaduje sine qua non. Tímto vás pak budu moci následovat na pouti, kteroužto představuje velká odpovědnost spojená s otcovstvím. Nuže, musím prohlásit a tímto prohlašuji, že Daniel Sempere Gispert, nezralý zelenáč ve stadiu počínající dospělosti, navzdory poněkud chabé víře, kterou v tuto chvíli vkládá sám v sebe a ve svou způsobilost plnit roli pater familias, je a bude vzorným rodičem. A to i přesto, že se jedná o začátečníka, celkově poněkud naivního.“

V půlce jsem Fermínovo řečnění přestal vnímat, což bylo dáno buď působením oné třaskavé receptury, anebo jazykovým ohňostrojem, který přede mnou můj dobrý přítel spustil.

„Fermíne, myslím, že vám úplně nerozumím.“ Povzdechl si.

„Chtěl jsem říci pouze tolik. Já vím, Danieli, že v současné chvíli téměř přestáváte ovládat svěrače a že se to na vás všechno valí. Ona už vám to pověděla vaše manželka, což je učiněná světice – nemějte strach. Nemluvně totiž přichází na svět skvěle vybaveno, alespoň to vaše určitě. Takže má-li člověk v sobě špetku slušnosti a důstojnosti a taky trošku rozumu, zjistí, jak dítěti nekazit život a být mu otcem, za něhož by se nemuselo stydět.“

Kradmo jsem pohlédl na toho mužíka, který by za mě dal život. Vždycky měl po ruce nějaké to slovo, někdy i tisíce, jimiž řešil kdejaký problém včetně mého příležitostného sklonu k existenciální slabosti.

„Kéž by to bylo tak snadné, jak to malujete, Fermíne.“

„Nic z toho, co na tomhle světě za něco stojí, není snadné, Danieli. Když jsem byl mladý, věřil jsem, že chci-li proplouvat životem, postačí mi, když se dobře naučím tři věci. Zaprvé: zavázat si tkaničky u bot. Zadruhé: s náležitým umem svlékat ženu. A zatřetí: číst, abych mohl každý den vychutnávat požitek skýtaný bystře a umně sepsanými stránkami. Měl jsem za to, že muž, který stojí pevně na zemi, umí hladit a naučí se naslouchat hudbě slov, žije déle, ale hlavně lépe. Ovšem časem se ukázalo, že to nestačí. Život nám totiž někdy skýtá příležitost dosáhnout vyšších cílů, než jen být dvojnožcem, který jí, vyměšuje a na omezenou dobu zabírá místo na planetě. A osudu, jehož nesvědomitost je bezbřehá, se dnes zachtělo dát tuto příležitost vám.“

Nepříliš přesvědčen jsem přisvědčil.

„Ale co když to nezvládnu?“

„Danieli, máme-li my dva něco společného, pak je to skutečnost, že nám oběma bylo dopřáno potkat ženu, kterou si nezasloužíme. Je to jasné a rozumí se samo sebou, že na naší pouti veškerou výzbroj i výstroj zajistí ony, my máme pouze jeden úkol – snažit se je nezklamat. Tak co vy na to?“

„Moc rád bych vám všechno věřil, ale nějak se mi to nezdá.“ Fermín mávl rukou, aby celou věc odlehčil.

„Nemějte obavy. Bude to tím, že jsem vás až příliš prolil tou svou alkoholickou směskou, takže vaše již beztak zanedbatelná schopnost porozumět mému lehkonohému rétorickému umění je teď ještě více otupělá. Ovšem sám dobře víte, že na tomto poli mám za sebou mnohem víc kilometrů než vy a že v tom, co říkám, je obecně vzato velký kus pravdy, s kterou se dostanete dál než s károu plnou apoštolů.“

„To nezpochybňuji.“

„A děláte dobře, protože byste hned při první ráně narazil. Věříte mi?“

„Samozřejmě, Fermíne. S vámi se vydám klidně až na konec světa, však to víte.“

„Nuže, dejte na mě a věřte taky trochu sám sobě tak jako já.“ Pohlédl jsem mu do očí a zvolna přikývl.

„Tak co, jste už zase při smyslech?“ otázal se.

„Myslím, že ano.“

„V tom případě se dejte dohromady, ať je všechno na svém místě, ať v kalhotách máte jen to, co tam patří. Vraťte se do pokoje, obejměte seňoru Beu i svého potomka jako správný chlap, kterého z vás oba právě udělali. Onen chlapec, jehož jsem měl tu čest poznat před léty v podloubí na Plaça Reial a který mě od té doby několikrát pořádně vyděsil, patří totiž do předehry k tomuto dobrodružství. Tam taky zůstane, o tom nemějte žádných pochyb. Ještě toho zažijeme spoustu, náš příběh zdaleka není u konce. A to, co nás nyní čeká, rozhodně není pro děti. Souhlasíte se mnou? No, a pokud jde o ten kraj světa, na který se vydáme, kdo tvrdí, že není hned za rohem?“

Objal jsem ho, nic jiného mě nenapadlo.

„Co bych si bez vás počal, Fermíne?“

„Často byste se pletl. Když už jsme u toho, tak vás ještě upozorním na další nejčastější vedlejší účinek spojený s požíváním lektvaru, který jste do sebe právě nalil. Jde o dočasně oslabenou ostýchavost s přemírou sentimentu. Proto až teď vejdete do pokoje, podívejte se seňoře Bee do očí, aby věděla, že ji máte doopravdy rád.“

„Ona už to ví.“

Fermín trpělivě zavrtěl hlavou.

„Dejte na mě,“ dodal. „Není třeba nic říkat, pokud se stydíte. Ostatně my muži už jsme takoví, navíc testosteron nemá na zvýšenou produkci krasomluvy vliv. Jde o to, aby vše pocítila, jelikož podobné věci je lepší dávat najevo, než o nich mluvit. A to nejen jednou za uherský rok, ale každý den.“

„Pokusím se.“

„Zkuste něco lepšího, než je pouhý pokus, Danieli.“

Tak jsem Fermínovým přičiněním opustil křehký, bezpečný svět dospívání a vydal se zpět k pokoji, kde na mě čekal můj osud.

O mnoho let později se mi vzpomínka na onu noc měla opět vybavit, když jsem se za úsvitu uchýlil do zadní části antikvariátu na ulici Santa Anna. Před sebou jsem měl prázdnou stránku, aniž jsem tušil, jak začít. Opětovně jsem se pokoušel objasnit si skutečný příběh naší rodiny. Úkolu jsem se sice věnoval už celé měsíce či spíše roky, avšak nedokázal jsem sepsat jediný smysluplný řádek.

Fermín, jenž trpěl nespavostí způsobenou trávením půl kila škvarků, využil příležitosti a rozhodl se poctít mě časně zrána návštěvou. Sotva mě spatřil, jak se trápím nad čistým listem papíru, vyzbrojen perem, z něhož unikal inkoust jako benzin z ojetého vozu, usadil se vedle mě. Pohledem přeměřil hromadu zmačkaných papírů rozházených po zemi kolem.

„Nezlobte se na mě, Danieli, ale máte vy alespoň minimální ponětí o tom, co děláte?“

„Ne,“ připustil jsem. „Možná by bylo všechno jinak, kdybych zkusil psací stroj. Jak praví jedna reklama: Underwood je volbou profesionálů.“

Fermín se nad reklamním příslibem zamyslel, načež rozhodně zavrtěl hlavou.

„Mezi ťukáním do stroje a psaním je rozdíl několika světelných let.“

„Děkuji za povzbuzení. A co vy? Co tu v tuhle dobu děláte?“ Fermín si prohmátl břicho.

„Mám žaludek na vodě. Trávím totiž celé podsvinče, které jsem pozřel ve smaženém stavu.“

„Chcete jedlou sodu?“

„Raději ne. Působí mi, s odpuštěním, noční erekci. A to už pak vůbec není možné zamhouřit oka.“

Odložil jsem pero i svůj jedenáctý pokus sepsat aspoň jednu použitelnou větu a pohlédl jsem příteli do očí.

„Je všechno v pořádku, Danieli? Tedy, mám na mysli vše kromě vašeho neplodného útoku na baštu písemnictví…“

Pokrčil jsem rameny. Fermín svou úlohu picarus ex machina plnil se ctí. Jako vždy se objevil v pravou chvíli, jako by jej seslala sama prozřetelnost.

„Dost dobře nevím, jak se vás zeptat na jednu věc, která mi už nějaký čas vrtá hlavou,“ začal jsem neurčitě.

Fermín si dlaní zakryl ústa, načež ze sebe vydal drobné, ale zvučné říhnutí.

„Má-li to co do činění s nějakou fintou uplatnitelnou v ložnici, tak se neostýchejte a spusťte. Rád bych vám připomněl, že v tomto oboru jsem promovaným záložníkem.“

„Ne, o takovou záležitost se nejedná.“

„Škoda, jelikož se ke mně donesly čerstvé zprávy o nejžhavějších novinkách…“

„Fermíne,“ přerušil jsem jej, „myslíte si, že jsem si v životě vedl dobře, jak jsem měl? Myslíte, že jsem to zvládl?“

Můj přítel se zaraženě odmlčel. S povzdechem sklopil zrak.

„Neříkejte mi, že věta, co tu sepisujete jako ztroskotaný Balzac, je o tomhle. Duchovní hledání a tak podobně…“

„Copak člověk nepíše proto, aby porozuměl sobě i světu?“

„Nikoli, pokud ví, co dělá, což ve vašem případě…“

„Jste mizerný zpovědník, Fermíne. Pomozte mi trochu.“

„Myslel jsem, že chcete být spisovatelem, nikoli pánbíčkářem.“

„Řekněte mi pravdu. Znáte mě odmalička. Zklamal jsem vás? Byl jsem takovým Danielem, jak jste to ode mě očekával? Jakým by si moje matka přála, abych byl? Povězte mi pravdu.“

Fermín obrátil oči v sloup.

„Pravda, Danieli, to jsou hlouposti, co lidé říkají, když se domnívají, že něco vědí. Já toho vím o pravdě asi stejně jako o velikosti podprsenky té úchvatné ženské, co má jméno špičaté jako ňadra. Tuhle jsme ji viděli ve filmu v kině Capitol.“

„Kim Novak,“ upřesnil jsem.

„Dejž jí pánbůh a zemská přitažlivost věčnou slávu. Ne. Nezklamal jste mě, Danieli. Nikdy. Jste dobrý člověk a dobrý přítel. Chcete-li znát můj názor, pak vězte, že ano. Domnívám se, že Isabella, vaše nebožka matka, by na vás byla pyšná. Ano, říkala by si, že jste dobrým synem.“

„Ale ne dobrým spisovatelem,“ usmál jsem se.

„Heleďte se, vy máte ze spisovatele asi tolik co já z mnicha dominikána. A vy to víte. Neexistuje na světě žádné pero ani žádný Underwood, aby se na tomhle dalo cokoli změnit.“

S povzdechem jsem se dlouze odmlčel. Fermín mě zamyšleně pozoroval.

„Víte, co vám povím, Danieli? Já si opravdu myslím, že po tom všem, co máme my dva za sebou, jsem pořád ten stejný nebohý, opuštěný chudák, kterého jste potkal na ulici a ze soucitu vzal domů. A vy jste pořád ten bezbranný kluk, co se motá světem, naráží při tom na tajemství, k nimž chybí příběh, protože si myslí, že když je rozluští, tak si čirým zázrakem vybaví matčinu tvář, jakož i vzpomínky spojené s pravdou, o niž jej svět obral.“

Přemýšlel jsem o jeho slovech, která ťala do živého.

„Bylo by to tak strašné, kdyby to byla pravda?“

„Mohlo by to být horší. Mohl byste být spisovatelem jako váš přítel Carax.“

„Možná, že bych ho měl vyhledat a přesvědčit, aby tento příběh sepsal,“ poznamenal jsem. „Náš příběh.“

„Tohle občas říká váš syn Julián.“ Úkosem jsem na Fermína pohlédl.

„A co říká Julián? Co ví Julián o Caraxovi? Vy jste mému synovi o Caraxovi něco říkal?“

Fermín zaujal oblíbenou pózu, přitom na mě dělal psí oči.

„Já?“

„Co jste mu napovídal?“

Fermín si odfrknul, aby celou věc zlehčil.

„Nic moc. Celkem vzato jde jen o neškodné poznámky na okraj. Jenomže chlapec má zvídavou povahu. Je velmi chápavý, nic mu neujde, vše si umí spojit. Já nemůžu za to, že je to tak bystré dítě. Očividně není po vás.“

„Panenko Maria… Bea už ví, že jste s naším klukem mluvil o Caraxovi?“

„Já se vám do manželského života nepletu, ale řekl bych, že toho není mnoho, o čem seňora Bea neví nebo co aspoň netuší.“

„Rozhodně vám zakazuji, Fermíne, mluvit s mým synem o Caraxovi.“

Položil si ruku na hruď, načež obřadně přisvědčil.

„Mlčím jako hrob. Nechť na mě padne ta nejčernější hanba, pokud bych podlehl zakaleným smyslům a porušil tento slavnostní slib mlčenlivosti.“

„Když už jsme u toho, nezmiňujte se ani o Kim Novak. Znám vás.“

„V tomhle jsem nevinný jak beránek boží, co snímá hříchy světa. Tohle téma totiž vytahuje váš kluk, není totiž vůbec hloupý.“

„S vámi se nedá mluvit.“

„Přijímám vaše uštěpačné poznámky se sebezapřením, jelikož vím, že jsou vyvolány frustrací z neduživosti vlastního důmyslu. Nepřidáte na černý seznam osob, o nichž nemám mluvit, kromě Caraxe ještě jiné jméno? Bakunin? Estrellita Castro?“

Table of Contents

Danielova kniha

( 1 )

( 2 )