A MOTHER´S CONFESSION

A MOTHER’S CONFESSION © Kelly Rimmer 2016

All rights reserved

Translation © Štěpánka Svobodová, 2019

ISBN 978-80-249-4068-7

Mým drahým S a J

Když se kouknu na život, který teď vedu, vidím kolem sebe tolik květů vzešlých ze

semínek dobroty, která jste tehdy zaseli.

Navždy vám budu vděčná.

1

Olivia

Lidi se většinou snaží vyhnout hovoru o tom, co se stalo. Když však jejich konverzační akrobacie selže a na danou věc stejně dojde, drží se zuby nehty jediného úzkého tématu, jímž jsou varovné signály… obzvlášť ty varovné signály, které jsem já jaksi přehlédla.

Beru to, vážně to beru. Pokud existovaly nějaké varovné signály a já si jich nevšimla, je to tedy moje chyba. Je mnohem jednodušší obvinit mě než mrtvého člověka. Pokud tu nějaké varovné signály byly, znamená to, že se celá situace dala velice dobře předvídat – a díky tomu těm lidem připadá, že jí bylo možné předejít. Stačilo být jen trochu ostražitější než já… ubohá, bláhová Olivia… tak slepá k tomu, co se dělo tady, přímo před ní v manželově mysli.

Chci o tom mluvit, ale nechci mluvit o těch zatracených

„varovných signálech“. Chci jen vyslovit jeho jméno. Chci ho zaječet vzteky a chci ho zavzlykat žalem. Většinou ale chci slyšet ta slova jenom sama – aniž bych měla pocit, že každému, kdo je tady se mnou v téhle místnosti, je kvůli mně nesnesitelně nepříjemně.

Můj manžel se jmenoval David Wyatt Gillespie. Když zemřel, bylo mu třicet sedm let. Byl členem městské rady a jednou chtěl kandidovat na starostu. Deset let byl kapitánem našeho kriketového týmu a na univerzitě hrál závodně fotbal. Vždycky říkal, že by ho možná jednou hrál i profesionálně, kdyby nebyl tak zaměřený na získání titulu v ekonomii. Tady v Milton Falls vlastnil autosalon a autoservis – jediný v našem malém městečku. Nejspíš si myslíte, že malé australské městečko není právě tím pravým místem pro takový prestižní autosalon, ale David si uměl poradit. Byl ve své profesi tak dobrý, že se k němu sjížděli lidé z míst na míle daleko, aby si koupili nové auto právě od jeho týmu, a obvykle se vraceli i kvůli údržbě.

David měřil něco málo přes sto osmdesát centimetrů a poslední roky měl trochu nadváhu. Měl husté černé vlasy, které si tvrdohlavě zachovávaly svou barvu, ale rok před tím, než zemřel, se mu trochu začaly dělat kouty. Byl okouzlující a nesmírně přesvědčivý. Obchodník každým coulem. Dokázal se ujmout rozlíceného zákazníka a stačilo, aby se mu tváří mihl ten jeho uhlazený úsměv a prohodil pár dobře mířených slov útěchy, a vrátil ho zpět mezi své oddané stoupence. Na střední škole to byl ten kluk – ten, kterého všechny holky chtěly, ten, kým toužili být všichni kluci. Mimo mé možnosti – to samozřejmě –, nebo jsem si to aspoň myslela až do té doby, než jsme se setkali na univerzitě. Ten večer, kdy jsme se potkali, se naše pohledy protnuly a zaklesly do sebe přes celý sál plný lidí, a najednou jsem měla pocit, jako kdybychom se viděli poprvé v životě. V té chvíli jsem si připadala jako postava z romantické telenovely nebo princezna z filmu od Disneyho, jakýmsi kouzlem obživlá a v realitě.

Je zvláštní, jak ani vzpomínka na ten první večer není úplně čistá. I ta je podbarvená pocitem viny a nejistoty. Pocítila jsem ten neodolatelný nápor přitažlivosti díky ryzí chemii, která mezi námi s Davidem propukla, nebo to bylo proto, že jsem se chtěla nechat unést emocemi? Já tehdy nebyla žádným pasivním účastníkem. Nedá se říct, že bych se zamilovala. Skočila jsem do toho přímo po hlavě. A rozhodně dřív, než bych si byla zkontrolovala, jestli je to bezpečné. Chtěla jsem prožít pohádku a ještě dlouho po tom, co začalo být jasné, že to nebude mít šťastný konec, jsem si nalhávala, že to pohádka skutečně je.

A mám strašný strach dokonce i teď, když na něj myslím. Přitom je mrtvý a já jsem v bezpečí, ale pořád se bojím. A asi nejdivnější na tom všem je, že nemůžu popřít, že jsem ho taky milovala, aspoň po určitou dobu. Někdy se mi po něm dokonce i stýská, ale vzápětí si uvědomuji, že ho nenávidím tak strašně, že doufám v existenci pekla, aby tam mohl trpět stejně, jako mě nechal trpět tady.

Davidovi rodiče bydlí sedm domů ode mě. Jeho otec Wyatt obvykle míjí můj dům každé ráno hned po šesté se svou malou smečkou německých trpasličích špiců. Davidova matka Ivy chodívá kolem nás se psy obvykle těsně po šesté večer. Pokud jsem na trávníku před domem, oba prohodí mým směrem upjaté „ahoj“ a trochu přidají do kroku. Když nejsem venku, podívají se letmo na dům, ale nezastaví se. Vím to, protože si hlídám čas. I když náhodou venku jsem, ráno či večer, zaběhnu dovnitř, když nastane doba, kdy by mohli jít kolem. Většinou je pak pozoruji zpoza záclon v obývacím pokoji, abych se ještě jednou utvrdila v tom, že se nezastaví.

A přesně to teď dělám. Stojím v obýváku se svou dcerkou Zoe na ruce a vykukuji na ulici. Blíží se Ivy. Hezky se obléká a dbá o sebe, a díky tomu vypadá mnohem mladší, než ve skutečnosti je. Občas se mi snažila naznačit, že bych měla věnovat víc pozornosti svému zevnějšku. Krátce sjedu pohledem na jógové tepláky a flekaté tričko, které mám na sobě. Když jsem si přivezla Zoe z porodnice domů, natáhla jsem si tohle tričko a hned jsem si ho zase sundala, protože mi bylo nepříjemně těsné. Teď na mně ale přímo vlaje, jak je obrovské. Nemůžu si vzpomenout, kdy jsem si naposled myla vlasy – teď utažené do standardního rozcuchaného drdůlku. Ivy by to porazilo, kdyby mě, nedej bože, náhodou dneska večer viděla.

Vidím, že došla ke schránce na dopisy a nejenže se klasicky podívá na dům, ale zastavuje se. Je to tak neobvyklé, že se mi rozbuší srdce a cítím ho tepat celým svým tělem, až ho slyším i v uších. Trochu odskočím a houpám Zoe něžně na ruce. Všimnu si, že se Ivy dívá na okno, za nímž se schovávám, a couvnu, abych měla jistotu, že mě nespatří.

Tím pádem však nevidím, jak jde přes zahradu, a když po chvíli zazvoní zvonek, v mém tichém domě je to najednou tak hlasitý zvuk, že mě to zaskočí a projede mnou vlna adrenalinu. Zvažuji, že bych ji ignorovala a předstírala, že nejsem doma – ale v domě se svítí a kromě toho… jsem si skoro jistá, že ještě pořád má klíče. Že by měla i ty klíče od nového zámku, který David nainstaloval těsně předtím, než zemřel? To asi ne. Jsem patrně v bezpečí. Asi bych ji mohla ignorovat.

Přesto to však neudělám. Vůči Ivy mám stejně smíšené pocity jako vůči jejímu zesnulému synovi. Chybí mi, mám ji ráda, ale… nejsem si úplně jistá, jestli jí věřím. Ivy nebyla nikdy schopná vidět Davidovy chyby, ani když je měla přímo před nosem. Je mi docela jasné, že věří, že za to, co se stalo, můžu jen a pouze já.

A možná má pravdu. Rozhodně se cítím vinna až dost – a přece mi řekl naprosto přesně, co by udělal, kdybych ho kdy opustila.

Blížím se ke dveřím, ze zvyku chlácholím Zoe opakovaným ššš-ššš, upravím si ji v náručí, aby se jí dobře leželo, a volnou rukou otevřu dveře.

„Ivy,“ řeknu, jak nejvřeleji dokážu. „Jak se máš?“

„Dobře,“ odvětí upjatě. Zvedá ke mně ruku a podává mi obálku. „Tohle dneska ráno přinesl Ross. Je to z pozůstalostního, tak jsem si myslela, že to třeba budeš potřebovat.“

Beru si od ní obálku a dívám se na ni. Je na ní napsáno Pozůstalost Davida Gillespieho, 15 & 16 Winter Street, Milton Falls. Ivy a Wyatt bydlí v čísle 21 na Winter Street, hned za rohem, ale pošťák Ross posledních pár měsíců začal sám operativně rozhodovat o naší poště. Některé zásilky adresované sem skončily v domě u mojí maminky a tatínka a naopak moje pošta adresovaná k nim jde rovnou sem.

Od Rosse je to dobře míněné gesto, ale mě pekelně popuzuje a znovu si v duchu dělám poznámku, že musím zajít na poštu a říct mu, aby s tím přestal a dával poštu do té schránky, kam je adresovaná. Možná už brzy dojde na to, že přijde den, kdy to vyřídím.

Ale na druhou stranu, pošta je přímo uprostřed města – semeniště dalších známých, překypujících dobrými úmysly, a bezostyšných čumilů –, což je přesně to, kvůli čemu jsem se tam dosud neodhodlala jít sama.

Poposunu si Zoe na ruce trochu výš, kradmo se zadívám na Ivy a vidím, že se upřeně dívá na miminko a rty se jí kroutí, jako by chtěla něco říct. Volnou rukou sáhnu po dveřích a snažím se všechno ukončit opatrným: „No… dík, že ses zastavila…“

„Poslyš, Olivie…“ říká Ivy a mračí se tak úporně, že cítím, jak se mi svírá žaludek. Vidím Davida v jejích stejně tvarovaných ledově modrých očích – ale vidím v nich taky lítost, pak to, jak mě odsuzuje, a taky stejně mučivé utrpení, které mě teď pronásleduje všude, kam se vrtnu. Načež upře zrak na Zoe a já si myslím, že mě požádá, jestli by si ji mohla pochovat, a prostě ji nemůžu nechat. Paže se mi automaticky sevřou kolem mého dítěte. „Víš… nemyslíš si, že už je čas na to…“

„Vždyť je to jen pár týdnů,“ přeruším ji. „Ještě není čas na nic.“

„Pořád se chováš, jako by se to právě stalo. Dokonce vůbec nevycházíš z domu. Slyšela jsem, že si ani nedojdeš koupit něco k jídlu.“ Výčitku prohodí s nedbalým znechucením, jako kdyby šlo o pustou lenost nebo snad charakterovou vadu. A přitom to ani není pravda. Já chodím nakupovat potraviny… někdy… když mají maminka nebo táta nebo Louise čas jít do obchodu se mnou. Ale obchod patří Wyattovi. Ivy určitě musí chápat, jak je pro mě těžké tam jít, i když mě obklopují a chrání členové mojí rodiny. A kromě toho, já prostě nepotřebuju chodit kupovat potraviny moc často, protože lidi mi neustále nosí zamražená jídla. Mrazák v ledničce je jich plný až po okraj a malý mrazák vedle je na tom skoro stejně špatně. Ivy se chvějí nozdry, ale stiskne rty a ještě upjatě procedí skrz zuby: „Takhle to přece nemůžeš vést věčně. To by David nechtěl.“

Cítím, jak mi hoří tváře. Krátce zavřu oči, abych ji neviděla, ale když to udělám, vidím Davida. Je to jako ten okamžik, když jsem přišla na to, že se mi vtiskl do paměti tak hluboce, že i když zavřu oči, pořád spatřuju popelavé odstíny jeho tváře a jeho zhroucenou postavu za volantem. Rozhodně nemám fotografickou paměť a stále si myslím, že ten obraz nakonec vybledne. Jenomže zatím čas neudělal vůbec nic, aby z mé mysli vymazal jednotlivé podrobnosti.

A vůbec nejhorší na celé téhle situaci je, že Ivy se plete na celé čáře – protože přesně tohle David chtěl. To to vážně neví, nebo hází ta slova do vzduchu ze zvyku jako klasickou otřepanou frázi?

Otevřu oči a upřeně se na ni zadívám. Toužím jen po tom, aby konečně odešla, a tak říkám to, co si myslím, že chce slyšet.

„Popřemýšlím o tom.“

„Nezvažovalas, že vyhledáš nějakého terapeuta?“ zeptá se a já jí užuž říkám, že ano, že-mám-poradce-pro-pozůstalé-a-že-jí-do-toho-nic-není-děkuju-mockrát, ale pak dodá, „no, víš… chci tím říct… že kdybys byla možná… požádala Davida, abyste spolu navštívili manželského poradce místo…“

„Ne.“ Pronesu to slovo pomalu a rázně, ale zní chabě i mým uším. Říkám si, že to Ivy myslí dobře, ale z jejího blahosklonně povýšeného tónu se mi dělá vzteky mdlo. Chci se na ni obořit, ale nemůžu. Ivy přišla o syna – svého jediného syna, který byl navíc jejím miláčkem –, ale nepotřebuju od ní poslouchat žádná obvinění. Vím až moc dobře, že za to, co se stalo, můžu jen a jen já. Při té myšlence moje rozhořčení slábne a cítím už jen to, co tvoří poslední dobou základ celého mého života – vyčerpání a stud.

Ivy si upřeně prohlíží svoje nohy a vypadá taky dost nešťastně. Tak se na ni nemůžu obořit, ale nebudu ji ani utěšovat. Mluví na mě, jako kdybych byla malé dítě, ale kdybych jím opravdu byla, neprojevila by mi přece trochu soucitu? Neměla by tolik slušnosti, aby mě nechala truchlit, jak dlouho bych potřebovala? Ani trochu by mě nepodpořila?

„Zamyslím se nad tím, Ivy,“ říkám jí a couvnu do haly svého domu.

„Olivie – já jen, že Wyatt a já… my dva jsme skutečně…“

„Musím už jít. Zoe potřebuje uložit do postýlky.“ Zavírám dveře a zamykám je. Nejdřív zamknu horní zámek – ten původní, pak ten prostřední, který David namontoval, aby mě tady udržel, když se Zoe narodila, a pak ještě lanko se zámkem, které jsem nainstalovala sama hned po té Tragédii, když jsem si nikde nepřipadala v bezpečí a snažila jsem se udělat všechno pro to, abych se zas cítila líp. Poslouchám zvuky Iviných kroků po cestičce, potom se znovu opřu o dveře, zavřu oči a zhluboka dýchám, dokud nejsem opět téměř klidná.

Podívám se dolů na Zoe – je to jediná věc, která mě udržuje v chodu. Taky už jsem s tím mohla se vším skončit – a možná že to ještě udělám. Představa, jak dolezu někam do díry a prostě zmizím, je zatím ta nejlákavější vize, pokud jde o mou budoucnost.

Ale prostě to udělat nemůžu, protože mám miminko, na které musím myslet a které mě potřebuje.

„No tak, zlatíčko,“ říkám své dcerce a snažím se přinutit ke zpěvnému tónu. „Pojď, uložíme tě do postýlky.“

2

Ivy

Můj život se vůbec neměl ubírat směrem, který nabral, a všechno nemělo dopadnout tak, jak to nakonec dopadlo.

Měla jsem dokončit střední školu a pak studovat na univerzitě. Hodlala jsem dělat něco se svým mozkem – možná práva, možná ekonomii, nebyla jsem si jistá. Byla jsem ale nejchytřejší dítě v ročníku, věčný miláček učitelů, vynikající studentka ve všech oborech. Byla jsem taky typická vědátorka a do posledního ročníku jsem to ve škole zvládla, aniž by mi jediný chlapec věnoval byť jen postranní pohled.

Pak se mě ale jeden víkend zeptal Wyatt Gillespie, jestli bych s ním nešla do kina.

Byl předsedou třídy a taky kapitánem prakticky každého sportovního týmu, který stál tu sezonu za pozornost. Wyatt měl bujnou černou kštici a tmavomodré oči, které se tak nějak rozsvítily pokaždé, když jsem se do nich troufla zadívat. Wyatta chtěli všichni a najednou – z nějakého zcela nepochopitelného důvodu – chtěl Wyatt mě. Byla to ta nejpřekvapivější, nejúžasnější věc, která se mi stala za celých mých sedmnáct let.

„Pojď se mnou do kina,“ vyzval mě. Vycházeli jsme ze školních vrat a já si myslela, že mluví na někoho jiného, a tak jsem ho ignorovala. „Ivy. Pojď se mnou do biografu.“

Zamračila jsem se na něj.

„Proč?“

„Protože chci, abys se mnou šla,“ prohlásil a zadíval se na mě tak, že mi začalo slastně mravenčit v břiše. Tehdy jsem si v duchu říkala Proč by ses, propánakrále, zajímal zrovna o mě a proč místo mě nepozveš nějakou jinou hezkou holku?, ale řekla jsem místo toho něco poněkud stručnějšího, protože jsem z toho byla celá vedle. „Oukej.“

Navzdory opojnému zastření mysli až neovladatelnou sexuální touhou a vzrušením, které mi Wyatt vnesl do života, jsem byla dost soudná, abych myslela na to, že si musíme dávat pozor – ale podcenila jsem naši mladickou plodnost. Těsně před maturitou jsem zjistila, že jsem těhotná, ale ten strašlivý, upřímný hovor s Wyattem jsem odkládala, dokud jsem neměla po závěrečném hodnocení. Pronesla jsem ta slova, jako by šlo o nějaké nechutné doznání plné pocitu viny – Wyatte, je mi to strašně líto, ale vypadá to, že jsem těhotná. Jak jsem čekala, vyděsil se – chvíli na mě ohromeně, celý v šoku třeštil oči, než se mu nakonec ze sebe podařilo se zasténáním vypravit něco zoufalého jako Táta mě zabije.

V tom se pletl – nezabili ho, ale jeho rodiče byli patřičně pobouření. Wyattovým rodičům patřil místní obchod se smíšeným zbožím a potravinami, tehdy se jmenoval jen Gillespie’s Goods and Groceries. Moje maminka vedla oblastní pobočku Asociace venkovských žen a táta byl farmář – všechno to byly skromné a po všech stránkách obyčejné profese, ale v malém městečku jako Milton Falls byli rodiče nás obou známí jako nějaké celebrity. Konečný výsledek byl jednoznačný, žádná jiná možnost nepřipadala v úvahu. Wyatt a já budeme mít miminko, takže se vezmeme. A obřad už měl proběhnout nejlépe včera, kdyby to bylo možné. Ten den, kdy mi přišly nabídky z univerzity, jsem byla na úřadě, kde jsem musela přetrpět vynucenou, narychlo připravenou svatbu.

Ne že bych si nechtěla Wyatta vzít nebo že bych ho nemilovala – milovala jsem ho. Problém spočíval v tom, že jsem byla dost chytrá na to, abych věděla, že je to taková ta infantilní, dětinská láska – povrchní cit – a že její kořeny sahají jen tak hluboko, kam až sahá naše vzájemná tělesná přitažlivost. Bála jsem se, že vyprchá, a skutečně – dokonce i přes veškerý ten stres spojený s těhotenstvím a chvatnou svatbou – jsme přestali vyhledávat intimní chvilky, kdy se můžeme tajně políbit anebo spolu být chvilinku sami. Wyatt a já jsme si spolu nikdy doopravdy nepovídali. Při budování našeho vztahu jsme konverzační fázi přeskočili a vrhli se rovnou po hlavě do flirtování a muchlování.

Když jsme tedy zjistili, že jsem těhotná, a stali se z nás manželé, byl to poněkud šok, jakmile jsme si uvědomili, že nemáme téměř nic společného. Neznamenalo to, že by snad byl Wyatt hloupý – ale byl to jednoduchý muž s jednoduchými zájmy a chutěmi. Já jsem zoufale toužila cestovat a on se toho nadšeně chytil – pokud se ovšem na konci naší cesty konala nějaká partie kriketu nebo probíhal fotbalový zápas. Já jsem chtěla chodit do divadla, on do kina. Trávila jsem celé hodiny snahou vychytat správný poměr koření, když jsem úplně sama připravovala karí, a on přišel z práce, podezíravě začenichal, co to je, a požádal mě, abych mu udělala sendvič se šunkou. Řekla jsem mu, že až se děťátko narodí, chtěla bych to zkusit nějak skloubit se studiem, ale on hned na samém začátku prohlásil, že by to byla jenom ztráta času – na co potřebuju titul? Prohlásil, že On se o nás postará, byl naprosto spokojený s vědomím, že stráví celou svou pracovní karéru v otcově supermarketu.

A já mohla jen těžko uvěřit, že jsem se během několika málo měsíců dostala od života neomezených možností k budoucnosti, kde bude naše maličké městečko celým mým světem už navždycky. Jedinou věcí, která mě patrně během těch prvních měsíců našeho manželství chránila před úplným zoufalstvím, bylo vědomí, že i přes veškerý ten chaos a šok z toho všeho – se měl stát zázrak. Všechno ještě nebylo ztraceno. Stále existoval způsob, jak jsem si mohla zařídit smysluplný život.

Mým posláním bude miminko a naše rodina.

Až do porodu chtěl Wyatt zoufale naše dítě pojmenovat

„Wyatt Junior“ nebo „Brenda“ po své matce. Mně se obě ta jména přímo hnusila a chtěla jsem to malé pojmenovat David nebo Selina. Byla to jména, u nichž jsem doufala, že nespoutají miminko s rodinnou historií Gillespiových hned od narození. Wyatt se mnou seděl dost bezmocně na hekárně a díval se na mě, zatímco jsem dvacet tři hodin prožívala bolesti, a nakonec měl dost rozumu na to, aby kapituloval a nechal jméno vybrat mě. A tak se tedy narodil náš syn, David Wyatt Gillespie. Nejsem nerozumná ženská – připustila jsem kompromis alespoň u prostředního jména.

Nebylo to tak, jak jsem to původně plánovala, ale ve chvíli, kdy jsem spočinula pohledem na tom miminku, zklamání a frustrace, které jsem cítila ze situace, v níž jsem se ocitla, zcela vyprchaly. Dokud jsem neměla v náruči Davida, cítila jsem se lapená do pasti, ale jakmile jsem ho uviděla, byla jsem najednou volná, svobodná. Byl úžasný – to nebyl jen tak nějaký důvod, proč provozovat většinu činností, ale ten Důvod s velkým D. Stačil jediný okamžik s ním přituleným k mému prsu a vše v mém životě začalo opět dávat smysl. Bolest z dlouhého porodu, zklamání, které jsem cítila při neúmyslném otěhotnění, nejistota ohledně mého vztahu k Wyattovi – to všechno se stalo zcela bezvýznamné v jednom jediném přesném okamžiku.

David byl moje chlouba, moje ztělesnění dokonalosti a jeho výchova se okamžitě stala mým hlavním životním cílem. Vrhla jsem se do mateřství s obrovskou vervou a i v mlze a tápání prvních bezesných týdnů a měsíců mi jeho existence v mém životě působila překvapivou až hmatatelnou radost. Vkládala jsem své štěstí do každého zacukrování a nesmírně mě uspokojoval každičký jeho úsměv. Z mírné deprese, kterou jsem prožívala během těhotenství, jsem najednou vešla do zlatého věku svého života, jímž byla první Davidova léta. A tak probíhal zpočátku náš rodinný život. Wyatt chodil každý den do práce do krámu Gillespie’s Goods and Groceries jako zástupce vedoucího – tedy svého otce –, každý víkend se i nadále oddával nějakému sportu a já zůstávala doma, abych se starala o dům a svůj život si budovala kolem našeho syna.

Nebyl to sice vůbec takový život, jaký jsem původně chtěla, ale na tom už opravdu nezáleželo. I tak jsem byla nevýslovně šťastná.

Table of Contents

1

2