Sandra Brown

SMOKE SCREEN

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc. and

P. & R. Permissions & Rights Ltd.

Translated from the English SMOKE SCREEN

Copyright © 2008 by Sandra Brown Management, Ltd.

First published in the United States of America by

Simon & Schuster, Inc., New York.

Translation © 2011 by Marie Válková

ISBN 9ť8-80-249-3944-5

18. června 200ť

Oněm devíti statečným

PROLOG

Bohudíky ještě spal.

Vzbudit se v posteli s Jayem Burgessem bylo už dost trapné, aniž mu k tomu ještě musela pohlédnout do očí. Alespoň ne do chvíle, než bude mít čas se vzpamatovat.

Co nejopatrněji se posunula ke kraji postele a vyklouzla zpod přikrývky, přitom se snažila ji z něho nestáhnout. Na samém kraji postele se posadila a ohlédla se přes rameno. Proud vzduchu z klimatizace nad postelí byl chladný, až jí na pažích naskočila husí kůže. Ačkoliv byl Jay nahý a přikrytý jenom do pasu, chladný vzduch ho nevzbudil. Pomaloučku přenesla svoji váhu na nohy a postavila se.

Pokoj se s ní zakymácel, div neupadla. Instinktivně natáhla ruku, aby se něčeho zachytila. Ruka jí dopadla na stěnu s plesknutím, které se v tichém domě rozlehlo jako činely. Už ji ani tak nezaměstnávala obava, aby ho neprobudila, jako to, jak se pro všechno na světě mohla včera večer tak hrozně opít. Zůstala opřená o stěnu, zhluboka dýchala a soustředila se na jediný bod, dokud se jí nevrátila rovnováha.

Její nemotornost Jaye nějakým zázrakem nevzbudila. Vypátrala, kde se válejí její spodní kalhotky, odplížila se k nohám postele a vzala si je, pak po špičkách obešla pokoj a posbírala rozházené kusy svého oblečení. Stydlivě si je přitiskla k hrudi, což za daných okolností bylo poněkud směšné.

Cesta hanby. Tak tomu říkali na vysoké a připadalo jí to přiléhavé. Vyjadřovalo to situaci, kdy se spolužačka plížila z ložnice svého přítele, poté co s ním strávila noc. Doby vysokoškolských studií měla už dávno za sebou a jak ona, tak Jay byli svobodní a mohli spolu spát, kdy se jim zachtělo.

Pokud se jim zachtělo.

Ta věta na ni zapůsobila jako nemilosrdné štípnutí natažené gumy.

Najednou šok z toho, že se vzbudila v Jayově posteli, vystřídalo znepokojivé zjištění, že si nepamatuje, jak se tam dostala. Nevybavovala si, že by se vědomě rozhodla se s ním vyspat. Nepamatovala si, že by vážila různá pro a proti a rozhodla se, že ano. Nepamatovala si, že by se o ni ucházel, až by smyslnost získala vrch nad zdravým rozumem. Nepamatovala si, že by v duchu pokrčila rameny a řekla si O co jde? Jsme přece dospělí?

Nepamatovala si nic.

Rozhlédla se a vzala na vědomí uspořádání a zařízení pokoje. Byla to příjemná místnost, vkusně vymalovaná a zařízená pro muže, který žije sám. Nic z toho jí nebylo povědomé. Nic. Jako by všechno viděla poprvé.

Zřejmě to je Jayův byt; porůznu tam byly jeho fotografie, většinou z dovolených, na nichž byl s přáteli obou pohlaví. Avšak nikdy předtím v tomto pokoji, ani v tomto domě, nebyla. Dokonce si ani nebyla jistá, v jaké je ulici, i když se matně pamatovala, že sem přišla pěšky… odněkud.

Ano. Z Kormidelny. S Jayem se tam sešli na skleničku. Už jich měl několik v sobě, když přišla, ale to nebylo nic neobvyklého. Jay se rád napil a snesl obdivuhodné množství alkoholu. Ona si objednala sklenku bílého. Seděli a povídali si u pití, vykládali si, co se jim každému přihodilo.

Potom řekl – Když si vzpomněla, co řekl, zachvěla se, ale nebylo to chladem.

Přitiskla si ruku na ústa, aby ztlumila tiché zasténání, a ohlédla se na postel, kde spal. Zarmouceně zašeptala „Ach Jayi“, opakovala první slova, jež vyslovila, když jí včera večer tu hroznou novinu sdělil.

Co kdybychom pokračovali v hovoru u mě? zeptal se. Přestěhoval jsem se, co jsme se neviděli. Umřela mi jedna postarší teta a zanechala mi všechny své pozemské statky. Spoustu porcelánu, broušeného skla, starožitného nábytku, takových věcí. Všechno jsem to prodal a koupil si městský dům. Je to kousek pěšky.

Byl upovídaný, choval se, jako by nemluvili o ničem závažnějším než o blížícím se období hurikánů, ale novina, kterou se od něho dověděla, byla bomba. Něco strašného. K nevíře. Otřáslo jí to do hloubi duše. Vyvolal v ní soucit náklonnost? Vysvětluje to milování, které následovalo?

Proboha, proč si nemůžu vzpomenout?

Shledávala kusy oblečení a přitom si namáhala paměť. Přešla do obývacího pokoje. Šaty a vesta ležely na kupě na židli, sandály na podlaze. Na stolku před pohovkou stála otevřená láhev skotské a dvě sklenice. Na dně láhve zbývalo tak na dva prsty whisky. Polštáře na pohovce byly pomačkané, jako by se na nich někdo válel.

Zřejmě ona s Jayem.

Vrátila se do ložnice a rychle jí prošla na druhou stranu, kde byla koupelna. Podařilo se jí za sebou nehlučně zavřít dveře, to opatření však vyšlo naprázdno, když vzápětí začala hlasitě zvracet do záchodu. Žaludek se jí stahoval v bolestivých křečích, když ze sebe dostávala galony skotské, jak jí připadalo. Nikdy si na skotskou nepotrpěla a teď věděla s naprostou jistotou, že se už nikdy nedotkne ani kapky.

V toaletní skříňce se zrcadlem nad umyvadlem našla zubní pastu a s pomocí ukazováčku se zbavila povlaku v ústech a pachuti. Pomohlo to, ale pořád se cítila ulepená a řekla si, že se osprchuje. Když bude umytá, až se podívá Jayovi do očí, bude si připadat sebejistěji, a ne tak trapně kvůli excesům z minulé noci.

Sprchový kout byl vykachlíkovaný a do stropu byla zabudovaná velká kulatá sprchová hlavice. Postavila se přímo pod ten umělý déšť a několikrát se namydlila a opláchla. Pečlivě a důkladně se umyla mezi nohama. Vyšamponovala si vlasy.

Jakmile se osprchovala, už víc neotálela. Všechen ten hluk, který přitom nadělala, ho už jistě vzbudil. Oblékla se, jeho hřebenem si učesala mokré vlasy, zhluboka se nadechla, aby nabrala odvahu, a otevřela dveře koupelny.

Jay stále ještě spal. Jak je to možné? Byl vytrénovaný pijan, ale včerejší noc byla zřejmě i na něho příliš. Kolik bylo v láhvi skotské, když se do ní pustili? Že by ji spolu skoro celou vypili?

Nejspíš museli. Proč jinak by si nemohla vzpomenout, že se svlékla a vyspala s Jayem Burgessem? Před lety spolu měli krátký poměr, který rychle pominul, skončil dávno předtím, než se z něho stačil vyvinout skutečný vztah. Ani jednoho to netrápilo. Nekonala se žádná scéna ani jakýkoliv formální rozchod. Prostě se přestali scházet, ale zůstali přáteli.

Avšak Jay, okouzlující a nezkrotný Jay se nepřestal pokoušet nalákat ji k sobě do postele, kdykoliv se jejich cesty zkřížily.

„Vlízt si spolu pod duchnu a zůstat přáteli se vzájemně nevylučuje,“ říkal s tím nejpodmanivějším úsměvem.

Měla jinou zkušenost a opakovala mu to pokaždé, kdy ji zkoušel umluvit kvůli starým dobrým časům.

Včera v noci ji musel přesvědčit.

Čekala by od něho, že bude dnes ráno brzy vzhůru, aby se škodolibě radoval, že ji udolal, probudí ji polibkem a bude si ji dobírat pozváním na snídani do postele. Skoro ho slyšela, jak říká: Když už jsi tady, tak si prostě udělej pohodlí a užij si ničím nerušenou burgessovskou pozornost.

Proč se k ní vlastně nepřipojil ve sprše? Přidal by se k ní a prohodil něco jako: Tady na zádech ses neumyla, a hele, tady vepředu taky ne. Ale sprcha ho neprobudila. Ani opakované splachování.

Jak to, že dokázal přes to všechno spát? Ani se – Nepohnul.

Žaludek se jí vzedmul jako příboj. Kyselá skotská jí stoupla do krku a dostala strach, že bude znovu zvracet. Pracně polkla.

„Jayi?“ řekla opatrně. Pak hlasitěji zopakovala: „Jayi?“

Nic. Nepovzdechl si ani nepopotáhl. Dokonce se ani trochu nepohnul.

Stála jako vrostlá do podlahy a srdce jí už divoce bušilo. Přinutila se k pohybu, dopotácela se k posteli a nataženou rukou se dotkla jeho ramene, pak jím pořádně zatřásla. „Jayi!“

KAPITOLA 1

Raley otevřel zrezivělé dveře se sítí proti hmyzu, až zaskřípěly v pantech. „Hej! Jsi tady?“

„Copak obvykle nejsem?“

Když Raley vstoupil do chaty o jedné místnosti a zaklaply za ním síťové dveře, odloupl se z jejich dřevěného rámu kus vybledlé červené barvy. Bylo tam cítit pečené vepřové a od myší prožraná armádní přikrývka na lehátku v rohu.

Chvíli mu trvalo, než se jeho oči přizpůsobily přítmí v chatě a starého muže zaznamenaly. Seděl u třínohého stolu, hrbil se nad hrnkem kávy jako pes, který si hlídá tvrdě vybojovanou kost, a zíral na zrnitou obrazovku černobílé televize. Přízračné obrazy naskakovaly a zase mizely. Kromě statického šumu se žádný zvuk neozýval.

„Dobré ráno.“

Staroch si na pozdrav odfrkl nozdrami zarostlými chlupy. „Posluž si.“ Pokývl ke smaltované konvici na sporáku. „Mlíko nedoporučuju. Přes noc zkyslo.“

Raley překročil tři lovecké psy, kteří bez hnutí leželi na podlaze, a přistoupil k ledničce, nacpané mezi stařičkou skříňkou s policemi a větracími otvory na bocích, jež sloužila jako spižírna, a rýsovací stůl, jenž nesloužil vůbec k ničemu, pouze se na něm usazoval prach a zabíral kus prostoru ve stísněné chatě.

Klika na lednici se ulomila nejspíš už před desítkami let, ale když člověk vmáčkl prsty do gumového těsnění, podařilo se dvířka vypáčit. „Přinesl jsem ti kus sumce.“ Raley položil balíček v novinovém papíru na rezavou drátěnou poličku a rychle dvířka přibouchl, aby zamezil smíšenému puchu ze zkyslého mléka a všeobecné zatuchlosti.

„To jsem ti vděčnej.“

„Rádo se stalo.“ Káva byla pravděpodobně několikrát převařená a teď už bude jako melasa. Raley si řekl, že si ji bez mléka, které by ji rozředilo, odpustí.

Letmo pohlédl na němou televizi. „Potřebuješ seřídit anténu.“

„Anténa za nic nestojí. Zvuk jsem vypnul.“

„Pročpak?“

Stařec odpověděl svým obvyklým zachrchláním, které značilo, že se nebude obtěžovat s odpovědí. Zvolil si samotářský život a žil v dobrovolném vyhnanství „od války“, ovšem nikdy nespecifikoval, od které. S jinými homo sapiens se stýkal co možná nejméně.

Krátce poté, co se Raley přistěhoval do sousedství, na sebe ti dva narazili v lese. Raley upřeně zíral na korálkovité oči mrtvé vačice, když se z houštiny vynořil tenhle stařec a zavrčel: „To ať tě ani nenapadne.“

„Co jako?“

„Že bys mi sebral moji vačici.“

Dotknout se nafouklého, mouchami obsypaného, ochablého těla s holým růžovým ocasem, jež nepředstavitelně páchlo, bylo to poslední, co by Raleye napadlo. Pozvedl ruce na znamení, že se vzdává, a odstoupil, aby si bosý staroch v ukoptěných montérkách mohl z kovových čelistí malé pasti vzít svůj úlovek.

„Dupeš tady kolem, že je div, že ses do pasti nechytil místo tý vačice ty,“ zabručel.

Raley netušil, že v dosahu několika mil od srubu, který si nedávno koupil, někdo bydlí. Nejraději by neměl žádného souseda, a už vůbec ne takového, který ho sleduje, kdy přichází a odchází. Když se stařec zvedl z podřepu, jeho kolena zaprotestovala hlasitým praskáním, takže se zašklebil a vychrlil vodopád nadávek. Držel zdechlinu volně v ruce a prohlížel si Raleye od baseballové čapky a vousem zarostlého obličeje po špičky turistických bot. Když si ho důkladně obhlédl, vyplivl tabákovou šťávu do prachu, čímž vyjádřil názor na to, co viděl. „Člověk má právo chodit po lese,“ řekl. „Jenom nech na pokoji mý pasti.“

„Pomohlo by mi, kdybych věděl, kde jsou.“

Stařec roztáhl rozpraskané rty do širokého úsměvu a odhalil tabákem potřísněné zbytky někdejších zubů. „Že by?“ Otočil se a pořád ještě se pochechtával. „Však ty je najdeš, to se vsadím.“

Raley slyšel jeho smích ještě dlouho potom, co zmizel v hustém porostu.

V následujících měsících se v lese několikrát náhodou potkali. Alespoň pro Raleye to byla náhodná setkání. Usoudil, že stařec se ukáže, když se mu zachce, a nedá o sobě vědět, když nemá chuť svého nového souseda pozdravit ani zamručením.

Jednoho horkého odpoledne se srazili ve vchodu obchodu se smíšeným zbožím v nejbližším městě. Raley vcházel a stařec vycházel. Pokývli na sebe. Když později Raley odcházel s několika pytli potravin, všiml si, že stařec sedí na židli na stíněné verandě obchodu a ovívá se slamákem. Z náhlého popudu Raley odloupl plechovku studeného piva z fólie a hodil ji starci. Ten prokázal výtečné reflexy a chytil ji jednou rukou.

Raley uložil nákup do korby pickupu a vlezl do kabiny, otočil vůz a vycouval. Stařec si ho měřil vyloženě podezíravě, ale Raley si všiml, že odtrhl uzávěr na plechovce s pivem.

Příštího rána někdo rázně zaklepal Raleyovi na dveře. Protože se to stalo poprvé, přiblížil se k nim obezřetně. Stál tam ten stařec a držel otlučenou hliněnou misku s kusem syrového masa, které Raley nedokázal rozpoznat. Obával se, že to bude mršina, kterou i ti tři psi odmítli.

„To je za to pivo. Jsem nerad někomu dlužnej.“

Raley si vzal misku, kterou mu přistrčil. „Děkuju.“ Návštěvník se otočil a sešel po schodech verandy. Raley za ním zavolal: „Jak se jmenuješ?“

„Kdo to chce vědět?“

„Raley Gannon.“

Staroch zaváhal, pak zavrčel. „Delno Pickens.“

Od toho rána udržovali jakés takés přátelství, založené na osamělosti a sdílené nechuti stýkat se s jinými lidmi.

Celková cena Delnova majetku by nepřesáhla sto dolarů. Vždycky přitáhl domů něco, co splašil bůhvíkde, předměty, pro něž neměl žádné praktické využití. Jeho chata stála na kůlech, aby ji nezaplavila Combahee, když se vylije z břehů. Harampádí bylo nacpané v prostoru pod chatou, jako by jí chtělo poskytnout pevnější základy. Všude kolem chaty se rovněž povalovalo nejrůznější haraburdí, které se, pokud Raley viděl, nedalo k ničemu použít. Pro Delna zřejmě nebyly ty předměty tak důležité jako jejich sběr.

Jezdil s malým náklaďákem, jemuž Raley říkal Frankenstein, protože byl sestavený z částí, jež Delno osobně sesbíral; držely pohromadě s pomocí drátu a široké lepicí pásky na lepení spojů topení a klimatizace. Raleyovi připadalo jako zázrak, že Delno tu rachotinu vůbec nastartuje, Delno však prohlásil: „Není to hezká mašina, ale doveze mě, kam potřebuju.“

Snědl by cokoliv. A to doslova. Cokoliv, co dokázal srazit ze stromu, chytit do želez nebo vytáhnout z řeky. Jakmile se ale spřátelili, bych ochotný rozdělit se o všechno, co měl.

Kupodivu byl velice sečtělý a dokázal se bavit o věcech, u nichž by člověk při pohledu na něho nepředpokládal, že má o nich třeba jen matné ponětí. Raley ho začal podezírat, že ten buranský přízvuk a slovník předstírá. Byly, podobně jako špína, v níž žil, protestem proti bývalému životu.

Co však ten bývalý život znamenal, zůstalo Delnovým tajemstvím. Nikdy nemluvil o městě, z něhož pochází, o svém dětství nebo rodičích, zaměstnání, dětech nebo manželce. Nemluvil s nikým, jenom s Raleym a svými psy. Intimní vztahy se omezovaly na hromádku starých ohmataných časopisů s nahotinami, které měl na podlaze pod lůžkem.

Ani Raley se s ničím osobním Delnovi nesvěřil. V každém případě ne v prvních dvou letech, co se znali. A pak se jednou večer při západu slunce Delno ukázal v Raleyově srubu a přinesl s sebou dvě zavařovačky kalné tekutiny, kterou osobně vyrobil.

„Neviděl jsem tě přes tejden. Kdes byl?“

„Tady.“

Raley nestál o žádnou společnost, ale Delno se i tak prodral dovnitř. „Napadlo mi, že třeba potřebuješ pár hltů něčeho ostřejšího.“ Sjel Raleye pohrdavým pohledem a dodal: „Jak tak na tebe koukám, řek bych, že jsem se strefil. Vypadá to, že jsi na tom blbě. Už na schodech jsem tě cejtil.“

„Ty jsi ten pravý, abys kritizoval, jak někdo vypadá a jestli se myje.“

„Komu jsi volal?“

„Cože?“

„Ta užvaněná pokladní v krámě. Ta s vyčesanýma vlasama a dlouhýma visacíma náušnicema. Říkala, žes tam minulej tejden přišel, vzal si hrst drobnejch a nacpal je venku do telefonního automatu. Říkala, že jsi pár minut mluvil, pak jsi zavěsil a koukal jako vrah. Nasedl jsi do vozu a vypadl a ani jsi nezaplatil za potraviny.“

Odšrouboval víčko z jedné zavařovačky a přisunul ji k Raleyovi, který přičichl k obsahu, zavrtěl hlavou a přišoupl mu ji zpátky.

„Tak se ptám,“ pokračoval Delno, když si předtím pořádně přihnul ze zavařovačky, „komu jsi volal?“

Už svítalo, když Raley domluvil. To už Delno vypil obě zavařovačky a Raley byl úplně vyčerpaný – citově, duševně i fyzicky. Byla to bolestná, ale léčivá katarze. Rozřízl spoustu podebraných starých ran.

Když už neměl co dodat a nedostávalo se mu dechu, upřel pohled na starce, který mu hodiny bez jediného slova naslouchal. Na vrásčitém, ošlehaném obličeji se mu usadil hluboký smutek. Poprvé, co ho Raley znal, měl oči obnažené a nehlídané a Raley věděl, že hledí přímo do duše člověka, který zažil nepopsatelný žal. Jako by do sebe Delno Pickens nasál všechno trápení a nespravedlnost tohoto světa a vměstnal je do toho jediného beznadějného pohledu.

Pak si povzdechl a v jednom z těch vzácných okamžiků, kdy mezi nimi vůbec došlo k fyzickému kontaktu, se natáhl přes prostor, který je dělil, a poplácal Raleye po koleni. „Běž se umejt v podpaží, než z toho smradu z tebe vyzvracím všechnu tu dobrou kořalku. Udělám ti něco k snídani.“

Nikdy už se slovem nezmínili o ničem z toho, co mu té noci Raley vyprávěl. Jako by ta dlouhá noc vůbec neexistovala. Raley ale nikdy nezapomněl na bezútěšný pohled, který na něho Delno v to ráno upřel. A když dnes ráno zvedl oči, které upíral do hrnku, a pohlédl na Raleye, znovu se mu v nich objevil stejný zoufalý výraz.

„Co se děje?“ Raleyovi vynechalo srdce, instinktivně vycítil katastrofu. Letadlo plné cestujících narazilo do hory. Zavraždili prezidenta. Teroristický útok, podobný 11. září.

„Ne abys šel a provedl nějakou pitomost, jasný?“ řekl Delno.

„Co se stalo?“

Delno ukázal bradou k televizi a mumlal přitom temné předpovědi, „že z toho nic dobrýho nevzejde“. Raley přistoupil k stařičké televizi a pustil zvuk, pak si pohrál s anténou, v naději, že snad dostane lepší obraz.

Obraz kolísal a zvuk nestál za nic, ale po chvíli měl Raley jasnou představu, k čemu došlo a proč se mu to Delno obával říct.

Jay Burgess byl mrtev.

KAPITOLA 2

„Oni mi nevěří, že ne?“

Britt tu otázku položila cizinci, jehož si najala jako svého právního zástupce. Uplynulo právě čtyřiadvacet hodin od okamžiku, kdy zjistila, že Jay zemřel, zatímco ležel vedle ní, a stále nepřestávala doufat, že je to všechno jenom zlý sen, z něhož se brzy probudí.

Ale byla to ryzí skutečnost.

Krátce poté, co zoufale zavolala na 911, přijeli do Jayova městského domu dva policisté a sanitka. Vzápětí se dostavil koroner a dva detektivové, kteří se představili jako Clark a Javier. Vyslýchali ji v Jayově obývacím pokoji, zatímco v ložnici prohlíželi jeho tělo a připravovali je na převoz do márnice. Odjela s detektivy na policejní stanici učinit oficiální výpověď. Když si to všechno odbyla, myslela si, že tím to končí, jedině truchlení že bude pokračovat.

Dnes ráno jí ovšem zavolal domů Clark. Omluvil se, že obtěžuje, ale sdělil jí, že by si rádi s Javierem vyjasnili pár podrobností, a zeptal se zda by jí nevadilo, kdyby se znovu zastavila na policejní stanici.

Požádal ji o to přátelsky a nenuceně, ale ta žádost ji znepokojila natolik, že považovala za vhodné obstarat si právníka, s nímž by se tam sešla. Její styky s právníky se omezovaly na daňové záležitosti, obchodní jednání ohledně nemovitostí, smlouvy a pozůstalost po rodičích. Pochybovala, že se právníci, kteří se zabývali těmito záležitostmi, vůbec někdy ocitli na policejní stanici.

Potřebovala doporučení, a tak zavolala generálnímu řediteli televizní stanice.

Včera v noci byla samozřejmě hlavní zprávou všech televizních stanic šokující smrt Jaye Burgesse. Kolegové ze zpravodajství se chovali diskrétně, pokud šlo o to, nakolik do toho byla zapletená,

ale bez ohledu na to, jak to podali, byla to hlavní zpráva dne. Prvotřídní reportérka televizního zpravodajství Britt Shelleyová se sama stala námětem hlavní reportáže.

Z objektivního hlediska televizního reportéra musela uznat, že je to šťavnatá ironie a zároveň senzace.

Generální ředitel vyjádřil účast s její situací. „Je to pro vás hotové martyrium, Britt.“

„Ano. Bylo, vlastně je. Proto vás obtěžuji doma.“

„Udělám pro vás, cokoliv budete potřebovat, co je v mých silách,“ odpověděl. Požádala ho, aby jí doporučil nějakého právníka.

„Na trestní právo?“

Rychle ho ujistila, že je pouze prozíravá, že ten rozhovor – vůbec o tom nemluvila jako o výslechu – je jenom rutina, pouhá formalita. „Přesto si myslím, že bych měla mít s sebou právníka.“ Ochotně souhlasil a slíbil, že kvůli ní někam zavolá.

Když na policejní stanici dorazil Bill Alexander, nemohl popadnout dech a omlouval se, že se o deset minut zpozdil. „Uvízl jsem v zácpě.“

Doufala, že přijde někdo impozantní, autoritativní a charizmatický, takže jen s obtížemi skryla zklamání, když drobný, zakřiknutý a uštvaný Alexander zdvořile předložil vizitku a představil se pouze pár vteřin předtím, než se k nim připojili ti dva detektivové.

Naproti tomu Clark a Javier byli zosobněním filmového typu drsných detektivů.

Když včera dorazili do Jayova domu a uvědomili si, že hovoří se známou Britt Shelleyovou ze zpravodajství Kanálu ť, ohromilo je to a zaskočilo, jak se lidem někdy stává, když se na veřejnosti a mezi obyčejnými lidmi náhle setkají s nějakou televizní osobností.

Omluvili se, že ji musejí zdržet a podrobit policejnímu postupu vzápětí po takovém traumatizujícím zážitku, ale bohužel je jejich povinností přesně zjistit, co se stalo. Zodpověděla jim otázky, jak nejlépe dokázala, a oni se s tím zřejmě spokojili.

Dnes ráno se nicméně ráz jejich vyptávání změnil, sice nepatrně, ale postřehnutelně. Její osobnost je už zřejmě neohromovala. Jejich vyptávání získalo podtón, který tam včera nebyl.

Britt spolupracovala, neboť věděla, že neochota spolupracovat s policií obvykle naznačuje vinu, přinejmenším určitého stupně. Provinila se jenom tím, že spala s jistým mužem a on pak náhodou zemřel ve spánku. Byla to živná půda pro oplzlé vtipy na Jayovu a její sexuální zdatnost.

Zabalil to s velkou parádou. Významné pomrkávání.

Určitě umřel s úsměvem na rtech. Opět významné pomrkávání.

Odbyl si to všecko naráz. A zase významné pomrkávání.

Pokud šlo těmto detektivům o podrobnosti ohledně sexu, pak měli smůlu. Britt si nepamatovala nic, kromě toho, že se probudila a našla Jaye vedle sebe v posteli mrtvého. Nevzpomínala si, že by se v té posteli odehrálo cokoliv jiného. Ani po hodině ostrého výslechu si nemyslela, že jí detektivové uvěřili.

Před chvíli navrhli, že si udělají pauzu a nechají ji o samotě s jejím novým právníkem, což jí umožnilo se s ním lépe seznámit, ale především si vyposlechnout jeho názor na situaci.

„Nevěří mi, viďte?“ zopakovala, neboť když se ho zeptala poprvé, neměl se k odpovědi.

Tentokrát se na ni mdle usmál. „Takový dojem vůbec nemám, paní Shelleyová.“ Tón jeho hlasu naznačoval, že našlapuje na tenkém ledě. „Jsou důkladní, což musejí být vždy, když někdo zemře za neobvyklých okolností.“

„Jay Burgess měl rakovinu v posledním stadiu.“

„Ano, ale –“

„Hodně toho vypil. Alkohol zřejmě nešel dohromady se silnými léky, které užíval.“

„To nepochybně.“

„Lidé moc často míchají předepsané léky s alkoholem a zabije je to. Jay zemřel na zástavu srdce, selhání dechu. Na něco takového.“

„Určitě máte pravdu.“

„Potom mi vysvětlete, proč mě tak podrobně vyslýchají?“

„Zčásti je to podvědomá reakce na náhlou smrt jednoho z nich,“ řekl. „Jay Burgess byl vyznamenaný policejní úředník, pro lidi tohoto policejního oddělení i jinde hrdina. Jeho kolegové přirozeně chtějí vědět, co se stalo v hodinách, které předcházely jeho smrti.“

Dělala reportáže z pohřbů padlých policistů a vždy na ni zapůsobila soudržnost policejních složek, když někdo z jejich řad zemřel.

Promnula si čelo a s unaveným povzdechem tu možnost připustila. „Asi budete mít pravdu. Ale v tom to vězí. Nic nevím! Řekla jsem jim, že si nemůžu vzpomenout. Myslím, že mi nevěří, ale přísahám, že je to pravda.“

„Stůjte si na svém,“ pravil, jako by tleskal vášnivosti, jež v jejím hlasu zazněla. „Nebo raději vůbec nic neříkejte.“

Vrhla na něho pohrdavý pohled a začala přecházet po stísněné místnosti, kde se odbývaly výslechy. „Každý, zvláště právníci, tvrdí, že je lepší nic neříkat. Ale jako reportérka vím, že lidé, kteří odmítají hovořit, vypadají, jako by měli co skrývat.“

„Potom se svojí historky držte a neodchylujte se od ní.“

Prudce se otočila, připravená namítat, že jejímu vylíčení Jayovy smrti říká „historka“, ale právě v tu chvíli se oba detektivové vrátili.

„Nepotřebujete si odskočit, paní Shelleyová?“ zeptal se Clark.

„To je v pořádku.“

„Mám vám přinést něco k pití?“

„Ne, děkuji.“

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2