KALIBR

GILLY MACMILLANOVÁ

CHŮVA

THE NANNY

Copyright © 2019 by Gilly Macmillan

Translation © Markéta Polochová, 2019

ISBN 978-80-7617-922-6

Helen Hellerové,

mimořádné agentce, módní guru,

koučce rodinného přízvuku a přítelkyni.

Tahle kniha náleží ze všech nejvíc právě tobě.

Hladina se uzavře nad tělem. Voda ho polyká a kolébání člunu se vzdaluje. Žena, která v něm sedí, počká, až je hladina jezera zase klidná. Zdá se jí, že dýchá nepřijatelně nahlas. Pak vezme do ruky vesla a odhodlanými záběry se od toho místa vzdaluje. Bolí ji ruce a říká si: Nemůžu uvěřit tomu, že jsem to musela udělat. Tohle jsem přece nechtěla. Příčí se mi to. Když dovesluje až k loděnici, člun plavmo zapluje dovnitř. Žena se potichu vrátí do Lake Hall. Dává si pozor, kam šlape. Je hrozně unavená. Voda byla příšerně studená. Strašný konec pro člověka, pomyslí si. Nešťastný, ale nevyhnutelný. Vklouzne do domu a ani si nevšimne, jak si vítr pohrává s větvemi vrby a povzbuzuje je, aby se ve tmě nad vodní hladinou roztancovaly.

Zírám na svůj odraz v zrcadle. Jako by mě uhranul. Jsem groteskní maska sebe sama, pokroucená jako všechno kolem. Které mé já je skutečné? Tahle namalovaná kreatura, nebo žena pod maskou?

Vůbec netuším, komu nebo čemu mám věřit. Dveře za mnou se otevřou a já v zrcadle uvidím odraz své dcery. Její tvářička, kulatá jako mince, se vznáší vedle té mé. Dívám se do odrazu pronikavých očí modrých jako pomněnky. A tak čistých a nevinných.

Nechci, aby mě takhle viděla. Nechci, aby byla stejná jako já.

„Běž pryč,“ řeknu.

ČÁST PRVNÍ

1987

Jocelyn se probere. Je dezorientovaná a v ústech má sucho. Venku je světlo. Má pocit, že spala hrozně dlouho. Zkoumavě si prohlíží ručičky budíku na nočním stolku a dojde k závěru, že je přesně dvacet šest minut po osmé. Chůva ji ale obvykle budívá už v sedm. Dívenka zívne a zamrká. Na tapetě na zdi dovádějí v párech ladné, tancující žirafy a druhý konec postele pokrývá vrstva plyšáků. Na dveřích šatní skříně visí prázdné ramínko, které tam včera nechala chůva Hannah. Měly na něm být pověšené zvláštní šaty, které jí pořídila máma, aby v nich Jocelyn vítala hosty, ale zničily se a teď jsou pryč. Jocelyn je z toho smutno a cítí se provinile, ale taky zmateně. Ví, že to, co se stalo, nebylo správné, jenomže si z toho večera vybavuje jenom nesouvislé útržky, a ty nakonec taky vytěsnila, protože když na včerejšek pomyslí, zastydí se.

Většinou tráví Jocelyn nejvíc času ve svém pokojíčku, kde to má ráda, ale dneska ráno je to jiné. Je tady až příliš veliké ticho. Dveře šatní skříně zůstaly pootevřené a ona si představuje, že tam uvnitř něco je. Má to drápy a dlouhé nohy, které se co nevidět vynoří a popadnou ji.

„Hannah!“ zakřičí Jocelyn. Spárou pode dveřmi, které oddělují chůvin pokoj od jejího, je vidět světlo, ale Jocelyn nezahlédne žádný stín – obvyklý důkaz pohybu i toho, že je Hannah vzhůru. „Hannáááh!“ zkusí to znovu a protáhne samohlásky. Bez odpovědi.

Jocelyn vyleze z postele a přeběhne těch několik kroků ke dveřím do chůvina pokoje. Po cestě ještě přibouchne šatní skříň. Ramínko spadne na zem. Zvuk, který vydá, ji vyděsí. Jocelyn by měla zaklepat a počkat, až ji Hannah vyzve, aby šla dál, ale na nic nečeká a rozrazí dveře do chůvina pokoje.

Předpokládá, že Hannah bude ještě spát, nebo možná sedět na židli v rohu. Na sobě bude mít červený župan a bačkory s bambulemi. Jenomže Hannah tady není. Jocelyn očekává, že na nočním stolku najde sklenici vody a brožované vydání nějaké knížky s oslími rohy, a taky chůvin kartáč na vlasy a make-up a dvě porcelánové figurky koťátek. Jenomže po Hannah nebo jejích věcech tu není ani stopy. Postel je ustlaná a na ní přehoz, dokonale uhlazený a s rohy zastrčenými pečlivě jako na vojně. Polštáře jsou natřepané, závěsy roztažené a nikde tu neleží žádné Hanniny věci.

„Hannah!“ zaječí Jocelyn. Nejde jen o prázdnotu v pokoji, ale o nutkavý pocit ztráty, který tu malou přiměje z plna hrdla křičet.

Marion Harrisová, hospodyně v Lake Hall, pozotvírá každý šuplík i dveře skříní v Hannině pokoji, ale najde jen papíry položené na dně zásuvek a v šatní skříni prázdná kovová ramínka. Nadzvedne i převislou plachtu, aby se mohla podívat pod postel, pak zkontroluje noční stolek. Ta malá má pravdu, z Hanniných věcí tu nezůstalo vůbec nic. Marion projde chodbou a otevře dveře komory. „Vzala si i kufry. Nemůžu tomu uvěřit.“ Šňůra s vypínačem se divoce třepe.

„Já jsem to říkala,“ zašeptá Jocelyn. Chvěje se jí brada. Tajně doufala, že Marion přijde na to, co se stalo, a dokáže to napravit. Marion popuzeně vyhrkne: „To se jí vůbec nepodobá! Určitě by něco řekla nebo by aspoň nechala vzkaz. Nikdy by se na nás takhle nevykašlala.“

V kostele začnou vyzvánět zvony. Marion vyhlédne z okna a zadívá se na špičku věže, kterou je vidět i přes hustý dubový háj, jenž obklopuje Lake Hall.

„Zůstaň tady a hrej si,“ řekne. „Přichystám ti něco k snídani a potom si promluvím s maminkou a tatínkem.“

Jocelyn zůstane u sebe v pokojíčku až do oběda. Má rozkreslený obrázek pro Hannah: pečlivě volí barvy a dává pozor, aby nepřetáhla. Když ji Marion zavolá dolů, dívenka dychtivě zkoumá, co se stalo, jenomže Marion řekne jen: „Nevím o nic víc než ty. Budeš se muset zeptat rodičů.“ Při mluvení tiskne rty pevně k sobě.

Jocelyn najde rodiče v Modrém salonku. Jsou tam se dvěma přáteli, kteří u nich zůstali přes noc. Všude na pohovce i na stolku leží rozložené noviny a barevné přílohy, v krbu hoří oheň a vzduch v místnosti je ztěžklý kouřem ze dřeva i cigaret.

Jocelyn se snaží upoutat tatínkovu pozornost, ale ten sedí zabořený v křesle, má nohu přes nohu a před sebou noviny. Maminka leží na pohovce, hlavu má položenou na polštářích a oči přivřené. Zrovna odklepává popel z cigarety do velkého mramorového popelníku, který má položený na břiše. Jocelyn se zhluboka nadechne. Pokouší se sebrat odvahu a promluvit. Kdyby to šlo, byla by ráda, aby si jí maminka nevšimla.

Ta žena, která je tu s nimi a stojí u okna, se otočí a všimne si, že Jocelyn stojí ve dveřích. „Ahoj,“ řekne. Jmenuje se Milla, nebo tak nějak. Milla má hnědé vlasy natupírované tak, aby vypadaly hustší.

„Dobrý den,“ pozdraví Jocelyn. Pokusí se usmát, ale místo toho se začervená. Uvědomuje si, že včera večer zlobila, ale netuší, jestli o tom ví i Milla.

Virginii Holtovou zaujme dceřin hlas. „Co chceš?“

Jocelyn sebou trhne a podívá se na tátu, ale ten se dál skrývá za novinami.

„Haló!“ štěkne její matka. „Mluvím s tebou. On ne.“ Jocelyn polkne. „Nevíte, kde je Hannah?“

„Odešla.“ Jediné slovo, ale Jocelyn má pocit, jako by se jí život obrátil vzhůru nohama. Hannah pro ni znamená všechno na světě. Hannah se o ni zajímá, naslouchá jí. Hannah si na ni vždycky najde čas a všechno jí vysvětlí. Hannah je mnohem lepší než její matka. Hannah ji má ráda.

„To ne!“

„Neotevírej si na mě pusu, mladá dámo. Jak se opovažuješ?“

„Hannah neodešla! Kam by chodila?“

„Alexandere!“

Lord Holt odloží noviny. Vypadá vyčerpaně. „Maminka má pravdu, zlatíčko. Je mi to líto. Jakmile to půjde, najdeme ti novou chůvu. Maminka se o to po víkendu postará.“

Jocelyn zaječí a její matka okamžitě vyskočí z pohovky. Popelník spadne na zem a jeho obsah se rozsype všude kolem. Virginia popadne Jocelyn za paže a skloní se tak, že má obličej jenom pár centimetrů od dceřiny tváře. Oči má podlité krví a vlasy jí padají do obličeje. Jocelyn se snaží couvnout, ale matka ji svírá pevně.

„Okamžitě toho nech! Hannah odešla a ty moc dobře víš, že to udělala kvůli tobě. Jsi zlobivá holka, Jocelyn, moc zlobivá. Není divu, že už se o tebe Hannah nechtěla dál starat.“

„Ale já už budu hodná, slibuju. Jestli se Hannah vrátí, budu ta nejhodnější holčička na světě.“

„Na to už je pozdě.“

JO

V hotelové restauraci jsou vysoké stropy a stěny v pastelových barvách, jen ve vzdálenějším rohu se trochu drolí omítka. Venku lije a proudy deště prudce bubnují do okenních skel. Místnost je téměř plná a hučí to v ní jako v úle. Příbory i nádobí cinkají. Díky živé klavírní hudbě a občasnému smíchu je atmosféra uvolněná. Prostor je vřelý, ale příliš rozlehlý a formální, takže k útulnosti má daleko. Předpokládám, že se mi v očích odrážejí žárovky z lustru, ale stav mé mysli by se dal asi nejsnáze popsat pomocí slavného Munchova obrazu: Výkřik.

Každopádně dělám, co můžu, protože Ruby má narozeniny.

„Losos s okurkou, Jocelyn?“ zeptá se matka.

Nemá smysl jí znovu připomínat, že mám raději, když mě lidi oslovují Jo. Od chvíle, co jsme sem s Ruby dorazily, jsem jí to říkala snad stokrát, ale ona to přesto odmítá akceptovat. Kéž by to dnes tak nepřehnala se zdravíčky: tváře má růžové jako prasátka z obrázkových knížek a ocelově šedivé vlasy si vyčesala nahoru a svázala je sametovou stuhou.

Pokaždé, když přijede do města, si matka rezervuje rohový stůl v tomhle podniku. Má totiž nejlepší výhled. Tvrdí, že od doby, kdy mě sem brávala jako malou, se jídlo rapidně zhoršilo. Což je škoda, jak neopomene dodat. Mám dojem, že teď už sem chodí jenom proto, aby mohla peskovat zaměstnance. Když jsem byla malá, hrozně se mi sem nechtělo, a ani o třicet let později se nic nezměnilo.

„Díky,“ řeknu, vezmu jeden z povadlých bílých trojúhelníčků a položím si ho na talíř.

„Ruby, zlatíčko?“ Matka spustila nečekaně účinnou ofenzivu a jejím cílem se stala moje desetiletá dcera Ruby. Poprvé se potkaly před měsícem. Myslela jsme si, že budou jako oheň a voda.

Moje matka: sedmdesátiletá relikvie britské aristokracie, chladná, staromódní, snobská, sebestředná, hamižná a dokonale zběhlá v královské angličtině.

Ruby: desetileté dítě, které se narodilo v Kalifornii a většinu svého života prožilo právě tam. Extrémně chytrá, laskavá, s chutí hraje počítačové hry na síti, věnovala se dívčímu fotbalu a neustále provádí nějaké lumpárny.

Jenomže jsem se ani nemohla víc plést. Od chvíle, kdy Ruby umřel otec, jsem se centrem jejího života stala já, zato teď mi matka dost úspěšně šlapala na paty. A jejich vztah se utužuje mně přímo před očima. Zdá se mi, že se matka snaží vmanévrovat do prostoru, který v našich životech vznikl po Chrisově smrti, jenomže ji nikdo nezval. A mně se to ani za mák nelíbí.

„Díky, babi.“ Ruby moji matku počastuje zářivým úsměvem a vezme si sendvič ze čtyřpatrového podnosu – nejvyššího v celé restauraci. V jídelním lístku ho popisují jako „Dekadentní odpolední svačinku“ a matka jídlo s gustem objednala, i když částka připadající na jednoho je astronomická. Podle mě to udělala proto, aby mě ponížila – neupekla jsem totiž Ruby dort. Koupila jsem ho, jenže to byl takový ten laciný dort, který seženete v supermarketu. Zkrátka nouze nejvyšší.

Ruby září oči vzrušením a způsobně okusuje okraj sendviče. Vůbec se mi to nelíbí. Ruby je přece ten typ, co do sebe veškeré jídlo nahází, jen aby mohla zase běžet ven. Nebo taková aspoň bývala. Fascinuje mě, do jaké míry se dokázala přizpůsobit anglickému způsobu života, a to v podstatě okamžitě, sotva jsme přijely. Jako by se učením novým způsobům snažila zaplnit prázdnotu, kterou nám v životě zanechala smrt jejího otce. Zajímalo by mě, jak dlouho jí tohle nadšení vydrží, ale v tuhle chvíli plní Instagram jednou fotkou Lake Hall za druhou a přidává snímky okolní krajiny, kuriozit a věcí, které nachází různě po domě. A taky lidí, kteří tam pracují. Od chvíle, kdy jsme dorazily do restaurace, už stihla zveřejnit několik detailních záběrů na dorty. Fotky označuje tak, jako by to byly vzácné exponáty v muzeu nebo atrakce v zábavním parku. „To je taaaaaak sladký!“ okomentovala jí fotku dortu jedna z kalifornských kamarádek.

Nejspíš bych kvůli něčemu tak neškodnému neměla vyšilovat. Měla bych být ráda, že to zvládá, a obzvlášť dneska: nejenže jsou to její první narozeniny od tátovy smrti, ale navíc jsou přelomové.

„Tak jaké to je, mít deset?“ zeptá se matka.

„Stejné jako mít devět.“ Ruby promluví s plnou pusou. Už se nadechuju, abych ji hájila, až ji matka vypeskuje, ale kupodivu mlčí. Místo toho se dokonce usměje. „Ten propínací svetřík ti moc sluší,“ dodá.

Než jsme dorazily do restaurace, strávily jsme únavné hodiny na nákupech a matka Ruby pořídila dvě plné tašky oblečení. Navíc trvala na tom, aby si Ruby sundala svoji oblíbenou mikinu s kapucí a na oslavu narozenin v hotelu Swallow si oblékla nový červený svetřík.

„Je skvělý,“ řekne Ruby. „Totál retro.“

„Cože?“ zeptá se matka. Napadne mě, jestli se jí nezhoršil sluch. Musím uznat, že od chvíle, kdy jsem ji viděla naposledy, téměř nezestárla. Jediná viditelná vada, kterou jí roky přinesly, je artritida. Na obou rukou má výrazně oteklé klouby, ale to je skutečně jediná fyzická slabost, které jsem si u ní všimla. Musím přiznat, že když jsem to zjistila – myslím tu artritidu –, zdálo se mi, jako bych dosáhla drobného vítězství. Ono když vás někdo celý život týrá a ponižuje a vy mezi místo, kde jste vyrůstali, a svůj nový život potřebujete vklínit celý oceán, abyste aspoň částečně zapomněli, nemůžete si pomoct. Lhala bych, kdybych tvrdila, že při pohledu na její ruce necítím škodolibou radost.

Ruby ale svoji předchozí větu nezopakuje, protože se s plným soustředěním snaží přijít na to, jak se používá sítko, ve kterém se louhují rozvité lístky čaje Assam, který si ona i matka objednaly. Dokonce se dělí o společnou konvičku.

„Teď už je z tebe mladá dáma,“ řekne matka. Nemá zase tak nemohoucí prsty, aby si z nejvyššího tácu nemohla podat pistáciovou makronku.

„Tra la la,“ zazpívá Ruby, vystře malíček a s parodovanou noblesou nalévá čaj.

Znovu očekávám, že ji matka okamžitě napomene, jako by to udělala mně, ale ona se rozesměje tak, až ukáže dásně i dlouhé zuby. Mezi špičáky se jí dostal kousek makronky. „Tra la la,“ zopakuje dokonce po Ruby. „Jsi nesmírně zábavné stvoření.“ Nejvyšší forma uznání, které je moje matka schopná pronést o dítěti.

„Omluvte mě,“ řeknu.

Na toaletě, kde mě obklopuje křiklavá tapeta a je tu chladivý průvan, vytáhnu z kabelky mobil. Poslední zprávy, které jsme si s Chrisem vyměnili, jsme si poslali před dvěma měsíci a půl. Bylo překrásné kalifornské ráno a Chris byl v práci. Já jsem stála v naší prosluněné kuchyni a sledovala kolibříka v krmítku na zahradě. Třepotání jeho smaragdově zelených křídel mě uchvátilo.

Neco pro tebe mam, napsal Chris. Diky!

To je tak vzrusujici!!! Co to je?

Pockej a uvidis… Vratim se v sedm.

Byla to japonská keramická vázička a měla nádherně popraskanou glazuru. Už dlouho jsem si ji chtěla přidat do sbírky. Vázička to přežila, Chris ne. Cestou domů ho smetla dodávka, která vjela do křižovatky na červenou a narazila přímo do dveří auta na straně řidiče. Jeho auta. Ten, co tu dodávku řídil, byl opilý. Policistka mi vázičku odevzdala hned druhý den společně s Chrisovou aktovkou.

„Ležela pod sedadlem spolujezdce,“ řekla. Byla dárkově zabalená. Projíždím starší konverzace. Když byl Chris ještě naživu, psávali jsme si několikrát denně. Je to nutkání, kterému nedokážu odolat, i když vím, že bych měla, protože to pokaždé bolí. Komukoli jinému by naše výměny připadaly banální, ale když si je čtu já, jako by mi před očima ožívaly konkrétní chvíle našeho společného života. Díky nim si můžu představovat, že tady Chris pořád je. Když dočtu, udělám totéž, co vždycky: pošlu mu esemesku s textem Moc te miluju. A během několika vteřin pípne odpověď: Vasi zpravu se nepodarilo dorucit.

Někdy cítím tak obrovský zármutek, až mám pocit, že krvácím, a když se to stane, dostanu hrozný strach: pokud jsem takhle zlomená, jak můžu být dobrá máma, kterou Ruby moc potřebuje? A tahle myšlenka vede nevyhnutelně i k té další: pokud to nedokážu, nedávám tím prostor své matce? Nemohla by se dostat na moje místo? Nahradit mě? Takovou představu prostě nesnesu.

„Nemám vám rozvěsit oblečení?“

Anthea, matčina hospodyně, mi tuhle otázku pokládá pravidelně každý týden od chvíle, kdy jsme s Ruby zhruba před měsícem přijely. Zjevně ji trápí, že mám pořád všechny věci poházené po pokoji: asi polovina jich leží na hromadě v kufru a druhá se válí na koberci. Musí si myslet, že jsem líná jako veš. Moje staré já by samozřejmě pečlivě vybalilo, sotva bychom dorazily, jenže od chvíle, co Chris umřel, nade mnou vítězí apatie.

To je zármutek, napsala mi e-mailem kamarádka, když jsem jí popsala, jak se cítím. Nesmíš na sebe být tak tvrdá. Musíš si to všechno prožít.

A měla pravdu. Jenomže já vím, že za tím částečně stojí i popírání. Kdybych si vybalila oblečení a další propriety, připustila bych, jak se věci mají, a uznala, že v blízké budoucnosti budeme já i Ruby donuceny žít tady v Lake Hall. A to já prostě nedokážu. Zatím ne. Ještě nejsem připravená si to přiznat.

„Ne, díky,“ odpovím. „Udělám to později.“

„A co Rubyiny věci?“

„Ne. Postarám se i o ně.“

Anthea má sice děsivě pokerovou tvář, a přesto z ní dokážu vyčíst nesouhlas a lítost a obě se mě stejně dotýkají, protože sotva jsem svého času mohla tenhle barák opustit, udělala jsem to. Okamžitě. Odešla jsem z Lake Hall i od svých rodičů a držela jsem si je od těla tak daleko, jak to jenom šlo. Změnila jsem si i jméno – z Jocelyn na Jo – a nikdy jsem si od nich nevzala ani cent. To proto mě tak ničí, že musím být tady, a navíc závislá na matčiných milodarech. Sejdu dolů, abych se dostala pryč od Anthey. Už jsem zapomněla, jaké to je, mít v domě hospodyni. A přestože jsem nad tím jako dítě nepřemýšlela a brala to, jak to je, teď je mi to výrazně proti srsti.

V kuchyni stojí prázdná lahev od sherry a čeká, až ji někdo vyhodí do koše na sklo. Včera jsme se s matkou picly. Vlastně mi sherry ani nechutná, ale musela jsem, protože se u nás nečekaně objevil místní kněz a nabízel mi obvyklé utěšující fráze týkající se zármutku, i když se samozřejmě tvářil, jako by to byly samé perly moudrosti.

S matkou jsme obě vdovy. Otec zemřel na infarkt. Stalo se to dva měsíce před smrtí mého muže a přišlo to jako blesk z čistého nebe. Bylo mu teprve šedesát devět. Nepřijela jsem ani na pohřeb. Zvažovala jsem to, ale neviděla jsem ho víc než deset let. Jeho smrt mě ale silně zasáhla. Měla jsem ho moc ráda. Nevrátila jsem se domů, abych ho pohřbila, protože jsem si nedokázala představit, že budu jen ta druhá, zatímco matka bude hrát prim a právo na bolest i stesk bude samozřejmě náležet jedině jí.

A tak kněz včera něco drmolil a matka nám dolévala a dolévala a já jsem pila, abych zmírnila nudu. Když odešel, horkost dne dávno odvál svěží vánek od jezera, který pronikal dovnitř otevřenými okny. A sherry mi navíc rozvázalo jazyk.

„Nepřipadáš si aspoň někdy hloupě, když zaměstnáváš u sebe v domě místní?“ zeptala jsem se matky. Tátův labrador – fena, jmenuje se Boudicca – se zavrtěl na koberci a otočil ke mně hlavu. Dělá to vždycky, když někdo zvýší hlas.

„Holtovi odjakživa zaměstnávají lidi z vesnice. Prostě se to od nás očekává. Upřímně, zlato, zníš jako nějaká potrhlá komunistka.“

Její posměšek mě popíchl, což byl ostatně účel. Z našeho rozhovoru jsem pochopila, že třídní bublina, v níž matka žije, zůstává v jejích očích neměnná. Nemůžu tomu uvěřit, to zaprvé, a navíc mě zaplaví intenzivně klaustrofobní pocit.

Nikdy tohle místo nezměním, ale mám strach, že pokud tady zůstaneme déle, než je nezbytně nutné, změní ono nás – moji dceru i mě.

V Lake Hall se za tu dobu, co jsem byla pryč, téměř nic nezměnilo. Doprovázím Ruby a ona si celý dům prohlíží a zkoumá. Dostala v podstatě volnou ruku, jenom ji upozorním, aby nechodila po příkrém schodišti nahoru na půdu. Je tam dětský pokoj. Jinak může pobíhat, kam se jí zlíbí, a vzácné čínské vázy i elegantní Hepplewhiteovy židle se jen třesou pokaždé, když se řítí kolem.

Když projíždí dlaní po drsných kamenných zdech a tmavém dřevěném obložení, nebo když zkoumá staré předměty, vyskládané po celém domě jako v prapodivném muzeu, děsí mě to, ačkoli ani nevím proč. Dům v Lake Hall mi připadá strnulý a za zenitem, zvlášť teď, když už tu není táta. Ze zdí jako by vyzařovala chladná, nepříjemná energie a jako všudypřítomná vlhkost prostupovala vším v domě. Někdy se mi zničehonic zježí všechny chloupky na šíji. Nechci, aby se Ruby příliš důvěrně seznámila se všemi prostorami a věcmi tady v domě. Nepřeju si, aby vyrůstala v takovém prostředí. Přestěhovala jsem se až za oceán, abych ji před tím uchránila. Jediná věc, která mi připadá důvěrně známá, jsou umělecká díla. Jako malá jsem Holtově sbírce obrazů a maleb nikdy nevěnovala valnou pozornost, ale na vysoké jsem studovala dějiny umění a hrozně mě to chytlo. A jak můj zájem rostl, konečně jsem pochopila a docenila sbírku, kterou naše rodina vlastnila a spravovala. Poctivě jsem studovala, abych se postupem času stala stejnou znalkyní jako generace Holtů přede mnou. Je to snad jediná vlastnost, kterou jsem po předcích zdědila a nestydím se za ni.

Jak tak s Ruby procházím celý dům, tu a tam se mezi všemi těmi nepříjemnými vzpomínkami vynoří i nějaká hezká a přinese mi krátkodobou úlevu. Vzpomínám si, jak pro mě Hannah znamenala všechno na světě a Lake Hall jsme považovaly za takový náš malý, dokonalý palác. Jenomže když si uvědomím, že to kvůli mně odsud Hannah nakonec odešla, vzpomínky na dětství okamžitě zhořknou. Navíc se pak můj vztah s matkou dostal v podstatě na bod mrazu a už nikdy se neobnovil.

Matce jsem se snažila vyhýbat i dávno předtím, než Hannah Lake Hall opustila. Když tady byli rodiče – obvykle do Lake Hall přijížděli jenom na víkend –, všechno bylo najednou tak jiné. Moc jsem si přála trávit čas s tátou, a zároveň jsem se zoufale snažila vyhýbat matce. Od pokojů, kde se rodiče zdržovali, jsem se držela dál. Vzpomínám si, jak mi bušilo srdce, když jsem se plížila po chodbách a schodech z dětského pokoje dolů do kuchyně a ven do zahrady. To byla místa, kde jsme s Hannah mohly trávit čas a nikdo nás nerušil.

Ruby netuší, jaký jsem tenkrát měla život, a já pevně doufám, že se o něm ani nic nedozví.

Jakmile se Ruby nabažila Lake Hall a prvotní nadšení z Anglie opadlo – zato fakt, že táta už tady s námi není, se jí každý den trpce připomínal –, uzavřela se dcera do sebe a začala trávit víc času na internetu.

Já taky bojuju, jak se dá. A jak s každým dnem vzpomínky na Chrise trochu vyblednou, bojím se, že ho ztrácím znovu a znovu. Nejde jen o vzpomínky na společné zážitky, ale mám strach, že se mi z paměti vytrácí i jeho obličej.

Připadá mi to tak neskutečné. Potkali jsme se v Londýně a okamžitě jsme se do sebe zamilovali. Bylo mi pouhých dvaadvacet, jemu o dva roky víc. Bylo to jako blesk z čistého nebe. V podstatě hned jsme se sestěhovali. Spojit svůj život s jeho bylo to nejlepší rozhodnutí, jaké jsem mohla udělat. Byli jsme spřízněné duše a stali se z nás nejlepší přátelé. Nehnuli jsme se jeden od druhého, a přesto mám poslední dobou občas pocit, jako bych si nemohla vybavit, jak přesně vypadal. V tu chvíli vytáhnu telefon a horečně hledám nějakou jeho fotku, kterou si pak důkladně a dlouze prohlížím.

Vím, moje paměť není bezchybná, ale některé věci by měly být posvátné a věčné. Chci si navěky zachovat dokonalý obraz Chrise a neměla bych být nucená spoléhat se na představivost, když se snažím vybavit si nějaký konkrétní detail jeho vzezření.

Nejoblíbenější fotku, na které jsme s Chrisem i Ruby, jsem dala vytisknout a zarámovat: jednu mám u sebe v pokoji, jednu jsem dala Ruby. Trošku to pomáhá.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

JO