Death on The Nile

Copyright © 1937 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

DEATH ON THE NILE, AGATHA CHRISTIE, POIROT,

the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo

are registered trade marks of Agatha Christie Limited

in the UK and elsewhere. All rights reserved.

This edition was published in 2019.

Translation entitled SMRT NA NILU

Copyright © 2019 Agatha Christie Limited. All rights reserved

ISBN 978-80-7617-901-1

Sybile Burnettové,

která rovněž miluje toulky světem.

PRVNÍ KAPITOLA

I.

„Linnet Ridgewayová!“

„Tak to je ona!“ zvolal pan Barnaby, hostinský u Tří korun. Šťouchl do svého druha.

Oba venkované s pootevřenými pusami vykulovali oči. Před místní poštou právě zastavil velký šarlatový rolls-royce.

Vyskočila z něho prostovlasá dívka, v šatech, které vypadaly (ale jen vypadaly!) jednoduše. Dívka měla zlaté vlasy, přímé, rozhodné rysy a hezkou postavu; byla to dívka, jakou je možno v Maltonu pod Wodem vidět jen zřídkakdy.

Rychlým, rázným krokem vešla do poštovní budovy.

„Tak to je ona!“ opakoval pan Barnaby a pokračoval tichým hlasem, naplněným posvátnou úctou. „Má miliony… Vydá na ten barák tisíce. Budou tam plavecký bazény, italský zahrady, taneční sál; půlku domu strhnou a přestaví…“

„Přinese městu peníze,“ podotkl jeho přítel. Byl to hubený, ošuměle vyhlížející člověk. Mluvil závistivě a žehravě.

Pan Barnaby souhlasil.

„No, pro Malton pod Wodem to bude ohromný! Ohromný!“ liboval si spokojeně, a dodal:

„Pořádně nás to všechny vyburcuje.“

„To bude něco jinýho než sir George,“ prohodil ten druhý.

„Ále, prodělali mu to ty jeho koně,“ poznamenal pan Barnaby shovívavě. „Nikdy s nima neměl štěstí.“

„Co dostal za svou usedlost?“

„Dobrejch šedesát tisíc, aspoň jsem to slyšel.“ Hubený muž hvízdl.

„A povídá se, že než s tím bude hotová, vyhodí dalších šedesát tisíc,“ dodal pan Barnaby vítězoslavně.

„Hrůza,“ zděsil se hubeňour. „Odkud vůbec má všechny ty prachy?“

„Z Ameriky, tak jsem to slyšel. Její matka byla jediná dcera nějakýho milionáře. Jako ve filmu, co?“

Dívka vyšla z pošty a nastoupila do auta.

Jak odjížděla, sledoval ji hubený muž pohledem.

„Mně se nezdá správný, že je tak hezká,“ zamumlal. „Mít prachy a ještě vypadat jako ona – to je až moc! Je-li holka tak bohatá jako ona, nemá právo být k tomu ještě krasavice. A ona je krasavice… Tohle děvče má všecko. To není správný…“

II.

Výňatek ze společenské rubriky novin Daily Blague:

„Mezi hosty, kteří večeřeli v Chez Ma Tante, jsem si všiml krásné Linnet Ridgewayové. Doprovázeli ji urozená slečna Joanna Southwoodová, lord Windlesham a pan Toby Bryce. Slečna Ridgewayová je, jak je všeobecně známo, dcerou

Melhuishe Ridgewaye, který se oženil s Annou Hartzovou. Zdědí po svém dědečkovi, panu Leopoldovi Hartzovi, veliké jmění. Půvabná Linnet je současnou senzací a povídá se, že brzy bude oznámeno zasnoubení. Lord Windlesham vypadal rozhodně velmi zamilovaně…“

III.

Urozená slečna Joanna Southwoodová prohodila:

„Drahoušku, myslím, že to bude všecko ohromné, báječné…“

Seděla v ložnici Linnet Ridgewayové ve Wode Hallu. Okno vyhlíželo přes zahrady do otevřené krajiny s modrými stíny lesů.

„Dost se to povedlo, že?“ přisvědčila Linnet.

Opřela se pažemi o okenní parapet. Její obličej zářil dychtivostí, dynamickou živostí. Vedle ní vypadala Joanna Southwoodová jaksi matně – jako obyčejná vysoká štíhlá mladá sedmadvacetiletá žena s podlouhlým chytrým obličejem a vrtošivě vytrhaným obočím.

„A kolik jsi toho dokázala udělat! Mělas na to mnoho architektů?“

„Tři.“

„Jací jsou ti architekti? Myslím, že jsem se dosud s žádným nesetkala.“

„Jsou schopní. Ačkoliv tu a tam je považuji za dost nepraktické.“

„Drahoušku, však ty brzy všechno napravíš. Ty jsi to nejpraktičtější stvoření!“

Joanna sebrala z toaletního stolku šňůru perel.

„Předpokládám, Linnet, že jsou pravé, viď?“

„Ovšem.“

„Vím, má milá, že pro tebe je to ‚ovšem‘, jenže pro většinu lidí by to ,ovšem‘ nebylo. Jsou ohromně vyšlechtěné – nebo dokonce od Woolwortha? Drahoušku, jsou neuvěřitelně, přímo znamenitě seřazeny. Musí mít úplně pohádkovou cenu.“

„Nemyslíš, že jsou vulgární?“

„Ale ne, vůbec ne, je to čistá krása. A jakou tedy mají cenu?“

„Asi padesát tisíc.“

„Pěkná sumička! Nebojíš se, že ti je někdo ukradne?“

„Ne, nosím je stále – a stejně jsou pojištěné.“

„Drahoušku, dovol, abych si je na sebe vzala – do večeře. Bylo by to pro mne tak vzrušující!“ Linnet se zasmála.

„Ale jistě, když chceš.“

„Víš, Linnet, opravdu ti závidím. Ty máš prostě všechno! Je ti dvacet, jsi svou paní, jsi hezká, báječně zdravá, máš spoustu peněz. A ještě k tomu jsi chytrá! Kdy ti bude jednadvacet?“

„Příští rok v červnu. Uspořádám pak v Londýně velký večírek na oslavu své plnoletosti.“

„A potom se provdáš za Charlese Windleshama? Všichni ti pisálkové drbů jsou z toho celí pryč. A on je ti skutečně strašně oddaný.“

Linnet pokrčila rameny.

„Nevím. Vlastně se doopravdy ani ještě nechci vdávat.“

„Drahoušku, máš úplně pravdu. Po svatbě už to není ono, viď?“

Zadrnčel telefon. Linnet ho šla zdvihnout.

„Ano? Prosím?“

Ozval se jí komorníkův hlas.

„Na lince je slečna de Bellefortová. Mám spojit?“

„Bellefortová? Oh, ale jistě, ano, spojte.“

Ozvalo se klapnutí a dychtivý, tichý, trochu zadýchaný hlas se zeptal: „Haló – je tam slečna Ridgewayová? Linnet?“

„Jackie – drahoušku! Věky a věky jsem tě neslyšela!“

„Já vím. Je to hrozné, Linnet. Ale strašně tě chci vidět!“

„Drahoušku – nemůžeš přijet rovnou sem? Mám novou hračku. Ráda bych ti ji ukázala.“

„Právě to chci udělat.“

„Dobrá. Tak skoč do vlaku nebo do auta!“

„Prima. Skočím. Do příšerně rozhrkané dvousedadlovky. Koupila jsem ji za patnáct liber; pár dnů jede krásně. Ale má nálady. Kdybych nepřijela do čaje, tak věz, že má špatnou náladu. Tak ahoj, má milá!“

Linnet zavěsila. Vrátila se k Joanně.

„To byla má nejstarší přítelkyně Jacquelina de Bellefortová. Byly jsme spolu v klášterním penzionátě v Paříži. Má hroznou smůlu. Její otec byl francouzský hrabě, její matka Američanka z Jihu. Otec jí utekl s jakousi ženskou a matka přišla o všechny peníze při krachu na Wall Street. Jackie zůstala bez jediného haléře. Vůbec nevím, jak se dokázala v posledních dvou letech probít.“

Joanna si lakovala temně krvavé nehty štětečkem své přítelkyně. Zaklonila hlavu, aby mohla ze strany posoudit výsledek.

„Drahoušku,“ protáhla, „nebude to trochu otrava? Když se stane mým přítelkyním nějaké neštěstí, vždycky je okamžitě nechám plavat! Zní to nemilosrdně, ale ušetří to později takovou spoustu potíží! Vždycky si od tebe chtějí půjčovat peníze, nebo si zařídí krejčovský salon a člověk aby si tam dával šít ohavné šaty. Anebo malují stínítka na lampy či batikují šály.“

„Takže – kdybych pozbyla všechny své peníze, zítra bys mě opustila?“

„Ano, drahoušku, opustila. Nemůžeš říct, že bych byla v tomhle neupřímná! Mám ráda jen úspěšné lidi. Však zjistíš, že takoví jsou skoro všichni, – jenže většina lidí si to nepřipustí. Řeknou jednoduše, že si už s Mary nebo s Emily nebo s Pamelou nerozumějí. ,Ona z těch svých potíží tak zatrpkla a je tak divná, chudinka ubohá!‘“

„Ty jsi ale cynická, Joanno!“

„Jsem z úplně stejného těsta jako ostatní!“

„Já z takového těsta nejsem!“

„Ze zjevných důvodů! Ty nemusíš nuzovat, protože ti tvoji fešáčtí američtí poručníci v nejlepším věku vyplácejí každé čtvrtletí bohatou apanáž!“

„A ty se mýlíš, pokud jde o Jacquelinu,“ trvala na svém Linnet. „Ona není příživník. Chtěla jsem jí pomoci, ale nedovolila mi to. Je pyšná jako ďábel!“

„Proč asi za tebou tak spěchá? Vsadím se, že něco chce! Jen počkej – a uvidíš!“

„Podle hlasu byla něčím rozrušená,“ připustila Linnet.

„Jakckie ostatně vždycky všechno vzrušovalo. Jednou kohosi bodla kapesním nožem.“

„Drahoušku, to je napínavé!“

„Nějakého hocha, který trápil psa. Jackie se snažila mu v tom zabránit. Nepřestal. Popadla ho a cloumala s ním, ale on byl mnohem silnější než ona, a tak nakonec vytáhla kapesní nůž a bez rozpaků ho zabodla do toho kluka. To tedy byla ošklivá pranice!“

„To bych řekla. Zní to strašně nepříjemně!“

Do pokoje vešla Linnetina komorná. Zamumlala jakousi omluvu, vyňala ze skříně nějaké šaty a odešla s nimi z místnosti.

„Co se stalo Marii?“ zeptala se Joanna. „Plakala.“

„Chudinka! Víš, jak jsem ti vyprávěla, že se chtěla provdat za nějakého muže, který pracuje v Egyptě? Moc o něm nevěděla, tak jsem si řekla, že se raději přesvědčím, jestli je s ním všechno v pořádku. Ukázalo se, že už je ženatý a má tři děti!“

„Musíš si nadělat spoustu nepřátel, Linnet.“

„Nepřátel?“ užasla Linnet.

Joanna přikývla a vzala si cigaretu.

„Nepřátel, má milá. Jsi až ničivě činorodá. A strašně ráda prosazuješ, co považuješ za správné.“

Linnet se zasmála.

„Ale co, na celém světě nemám jediného nepřítele.“

IV.

Lord Windlesham seděl pod cedrem. Jeho oči spočívaly na půvabných rozměrech Wode Hallu. Nic nemařilo jeho starosvětskou krásu; nové budovy a přístavby byly schovány za rohem. Byla to pěkná a pokojná vyhlídka, oblévaná podzimním sluncem. Ale jak se tak díval, Charles Windlesham Wode Hall nevnímal. Místo toho se mu zdálo, že vidí honosnější alžbětinský zámek, rozmáchlý park, temnější pozadí… že vidí své vlastní rodové sídlo Charltonbury a před ním postavu, dívčí postavu se zářivě zlatými vlasy a dychtivým, sebejistým obličejem… Linnet, jako paní na Charltonbury.

Překypoval nadějí. Její odmítnutí nevyznělo definitivně. Spíš bylo záminkou k získání času. Proč ne, mohl si dovolit trochu počkat…

Jak bylo všechno jasné a vhodné! Je jistě dobře, že vyžení peníze, ale není to zase tak naléhavé, aby byl nucen zapírat vlastní cit. Miluje Linnet. Chtěl by se s ní oženit, i kdyby neměla prakticky ani halíř, místo aby byla jedním z nejbohatších děvčat v Anglii. Až na to, že ona naštěstí jednou z nejbohatších dívek v Anglii je…

Jeho mysl si pohrávala s přitažlivými záměry do budoucna. Možná s mistrovstvím v Roxdalu, s opravou západního křídla, aniž by se musel vzdát honitby ve Skotsku…

Charles Windlesham snil za bílého dne.

V.

Byly čtyři hodiny, když na štěrku se zaskřípěním zastavila malá rozhrkaná dvousedadlovka. Vystoupila z ní dívka, drobné, štíhlé stvoření s kšticí tmavých vlasů. Vyběhla po schodech a vrazila do haly.

O několik minut později byla uvedena do podlouhlého majestátního salonu a důstojný komorník ohlásil správně pochmurnou intonací: „Slečna de Bellefortová!“

„Linnet!“

„Jackie!“

Windlesham stál opodál a pozoroval se sympatií, jak se ta pyšná bytůstka vrhla s otevřenou náručí k Linnet.

„Lord Windlesham – slečna de Bellefortová – má nejlepší přítelkyně.“

Hezké dítě, pomyslil si – ne skutečně hezké, ale rozhodně přitažlivé s těmi tmavými kudrnami a velikýma očima. Zamumlal několik taktních nicotností a pak dokázal nenuceně nechat obě přítelkyně o samotě.

Jacquelina vyhrkla svým charakteristickým způsobem, který si Linnet dobře pamatovala.

„Windlesham? Windlesham? To je ten chlapík, o kterém noviny vždycky tvrdí, že si ho vezmeš? Vezmeš, Linnet? Vezmeš?“

„Možná,“ připustila Linnet.

„Drahoušku – jsem tak ráda! Vypadá hezky!“

„Ó, moc se k tomu neupínej – ještě jsem se nerozhodla.“

„Samozřejmě ne! Královny vždycky postupují obezřetně, než si vyvolí manžela.“

„Nedělej si legraci, Jackie!“

„Ale ty jsi královna, Linnet! Vždycky bylas. Její Veličenstvo, královna Linnet. Plavovlasá Linnet! A já – já jsem královnina důvěrnice! Důvěryhodná čestná dvorní dáma…“

„Ty ale plácáš nesmysly, milá Jackie! Kde jsi byla celou dobu? Prostě si zmizíš a ani nenapíšeš!“

„Nenávidím psaní dopisů. Kde jsem byla? Ó, ze tří čtvrtin potopená, drahoušku. V zaměstnáních, víš. V hrozné práci u hrozných ženských.“

„Drahoušku, přála bych si, abys –“

„Přijala královninu štědrost? No, na rovinu, drahoušku, proto jsem tady. Ne, nejdu si vypůjčit peníze. Až tam jsem zatím neklesla. Ale přišla jsem tě požádat o důležitou velikánskou laskavost.“

„Tak jen ven s tím.“

„Jestli se vdáš za toho Windleshama, snad pochopíš.“ Linnet tápala minutu v rozpacích; pak se jí obličej rozjasnil.

„Jackie, myslíš tím –“

„Ano, drahoušku, jsem zasnoubená!“

„Tak to je ono! Říkala jsem si, že vypadáš nějak obzvlášť živě. Vypadáš tak ovšem vždycky, ale dnes ještě víc než obvykle.“

„Právě tak se cítím.“

„Povídej mi o něm.“

„Jmenuje se Simon Doyle. Je veliký a hranatý a neuvěřitelně prostý a chlapecký a vyloženě zbožňováníhodný. Je chudý, nemá žádné peníze. Mohla bys ho docela dobře nazvat ,šlechticem‘, ale je moc zchudlý šlechtic, mladší syn a tak dále. Jeho rodina pochází z Devonshiru. Má rád venkov a venkovské věci. A posledních pět let trčí v zatuchlé kanceláři v City. Teď nadto zkrachovali a on ztratil práci. Linnet, bude to má smrt, jestli si ho nebudu moci vzít! Bude to má smrt! Bude to má smrt!“

„Nebuď směšná, Jackie!“

„Bude to má smrt, povídám ti! Mám ho šíleně ráda. A on miluje šíleně mě. Nemůžeme žít jeden bez druhého.“

„Drahoušku, ty jsi zamilovaná až po uši!“

„Vím. Je to hrozné, viď? Taková láska se tě úplně zmocní a nemůžeš se jí ubránit.“

Na minutu se odmlčela. Její temné oči se rozšířily a vypadaly náhle tragicky. Zachvěla se.

„Někdy mě to až děsí! Simon a já jsme byli stvořeni jeden pro druhého, nikdy nebudu stát o nikoho jiného. A ty nám musíš pomoci, Linnet. Slyšela jsem, že jsi koupila tuhle usedlost, a tak mi něco napadlo. Poslouchej, budeš muset mít nějakého hospodářského správce. Možná i dva. Chci, abys tu práci dala Simonovi.“

„Ó!“ udivila se Linnet.

Jacquelina rychle pokračovala: „On má všechny tyhle věci v malíčku. Zná všechno o hospodářství, vyrostl v něm. Má i obchodní vzdělání. Oh, Linnet, viď, že mu tu práci dáš, z lásky ke mně? Když se neosvědčí, vyhoď ho. Ale on se osvědčí! Můžeme žít v nějaké chaloupce, budu tě hodně vídat a všechno v zahradě bude úplně, ale úplně božské.“

Vyskočila.

„Řekni, že to uděláš, Linnet! Řekni, že to uděláš! Krásná Linnet! Nejzlatější Linnet! Má jedinečná Linnet! Řekni, že to uděláš!“

„Jackie –“

„Uděláš?“

Linnet se rozesmála.

„Jsi směšná, Jackie! Přiveď toho svého mladíka, ať se na něj podívám, a promluvíme si o tom.“

Jackie k ní přiskočila a nadšeně ji zlíbala.

„Drahoušku, Linnet – jsi opravdová přítelkyně! Věděla jsem, že jsi. Nikdy bys mě neodmítla. Jsi nejmilejší děvče na světě! Sbohem!“

„Ale Jackie, zůstaň!“

„Já? Ale kdepak! Teď se vrátím do Londýna, zítra sem znovu přijedu, přivedu Simona a všechno domluvíme. On je opravdu milý!“

„Copak nemůžeš počkat a vypít s námi čaj?“

„Ne. Nemohu čekat, Linnet. Jsem příliš nedočkavá. Musím se vrátit a říct to Simonovi. Vím, že jsem blázen, drahoušku, ale nemohu si pomoci. Vyléčí mě asi až svatba. Říká se, že po ní člověk vždycky vystřízliví, takový prý má vliv.“

Obrátila se ke dveřím, chviličku postála, pak přispěchala a naposled kvapně Linnet objala, jako ptáček.

„Drahá Linnet, nikdo není jako ty!“

VI.

Monsieur Gaston Blondin, majitel malé módní restaurace Chez Ma Tante, nebyl muž, který by prokazoval poctu mnoha svým zákazníkům. Bohatí, krásní, urození, ti, kteří v restauraci pravidelně vysedávali, marně očekávali, až je vyvolí a věnuje jim obzvláštní pozornost. Jen v nejvzácnějších případech pan Blondin s roztomilou blahosklonností pozdravil některého hosta, doprovodil jej k privilegovanému stolku a vyměnil s ním vhodné a případné poznámky.

Toho určitého večera uplatnil pan Blondin svou královskou výsadu třikrát – jednou u nějaké vévodkyně, jednou u peera, proslulého svou dostihovou stájí, a jednou u mužíka komického zjevu s mohutným černým knírem, který – jak by si pomyslil nezaujatý divák – svou přítomností nemohl restauraci Chez Ma Tante prokázat žádnou milost.

Monsieur Blondin se však svou pozorností onomu hostu viditelně kořil. Ačkoliv se zákazníkům v poslední půlhodině tvrdilo, že žádný stůl není volný, nyní se jeden záhadně objevil, umístěný v nejvýhodnější poloze. Monsieur Blondin k němu hosta doprovodil s výrazem snaživé horlivosti.

„Ale přirozeně, pane Poirote, pro vás je zde vždycky stůl! Jak bych si přál, abyste nás poctil častěji!“

Hercule Poirot se pousmál při vzpomínce na dávnou příhodu, v níž hráli roli jedna mrtvola, jeden číšník (monsieur Blondin) a velmi půvabná mladá dáma.

„Jste velice milý, pane Blondine,“ poděkoval.

„Jste sám, pane Poirote?“

„Ano. Jsem sám.“

„Dobře tedy. Jules vám připraví papáníčko, úplnou báseň, opravdovou báseň! Ženy, i ty nejpůvabnější, mají jednu vadu: odvracejí mysl od jídla. Slibuji vám, pane Poirote, že si na večeři pochutnáte! A pokud jde o víno –“

Následovala technická rozprava, při níž asistoval i Jules, maître d’hôtel.

Než se monsieur Blondin odporoučel, chvíli prodlel – a důvěrně ztišil hlas:

„Řešíte něco závažného?“ Poirot zavrtěl hlavou.

„Jsem bohužel nepracující člověk,“ odpověděl tlumeně, „našetřil jsem si peníze, dokud jsem pracoval, a tak si teď mohu dopřát trochu lenošení.“

„To vám závidím.“

„Ale ne, ale ne, to by bylo od vás nemoudré. Mohu vás ujistit, že lenošení není tak veselé, jak se jeví.“ Povzdechl. „Je velice pravdivé ono rčení, že člověk musel vynalézt práci, aby unikl namáhavému přemýšlení!“

Monsieur Blondin rozhodil ruce.

„Ale je tolik možností! Vždyť existuje cestování.“

„Ano. Existuje cestování. Dost jsem se už nacestoval. Myslím, že tuto zimu navštívím Egypt. Říká se, že má vynikající podnebí. Člověk unikne mlhám, šedi, monotónnosti vytrvale padajícího deště!“

„Ach! Egypt!“ povzdechl monsieur Blondin.

„Myslím, že se tam teď dá cestovat i vlakem; unikne se dlouhé cestě po moři – až ovšem na Kanál.“

„Ach! Vy moře nesnášíte?“

Hercule Poirot potřásl hlavou a lehce se zachvěl.

„Já také,“ prohlásil monsieur Blondin se sympatií. „Je zvláštní, jak moře rozhoupá žaludek.“

„Ale jen některé žaludky. Jsou lidé, na něž ten pohyb nemá vůbec žádný vliv. Ve skutečnosti jim působí docela potěšení.“

„To je od milého Pánaboha nespravedlivé,“ namítl pan Blondin.

Smutně pokýval hlavou a vzdálil se zadumán nad tím bezbožným pomyšlením.

U stolu obsluhovali tiše našlapující číšníci s obratnýma rukama. Topinka Melba, máslo, kbelíček s ledem, všechno bylo příznakem kvalitního jídla.

Černošský orchestr začal vyluzovat extatické, podivně neharmonické, hlučné melodie. Londýn tančil.

Hercule Poirot přihlížel a zaznamenával si dojmy do své přehledně uspořádané paměti.

Jak znuděná a otrávená byla většina těch tváří! Někteří ti obtloustlí mužové se ovšem bavili… zatímco na obličejích jejich partnerek se zračila jako nejčastěji projevený cit trpělivá setrvačnost. Tamhleta tučná žena v nachových šatech vypadá dokonce rozjařeně…Tuk skýtá v životě nepochybně jistá odškodnění… veselost a elán, odepřené oněm s módnějšími obrysy.

Tu a tam tančili i mladí lidé. Někteří hleděli do prázdna, jiní vypadali znuděně, ostatní jasně nešťastně. Jak absurdní je nazývat mládí dobou štěstí, to mládí, které je obdobím největší zranitelnosti!

Poirotův pohled zjihl, když spočinul na jedné mladé dvojici. Výborně se k sobě hodili – vysoký širokoramenný muž, štíhlá jemná dívka. Dvě těla, která se pohybovala v dokonalém rytmu štěstí, štěstí na tomto místě, v této hodině, štěstí nalezeného ve vzájemnosti.

Tanec náhle skončil. Ruce zatleskaly, nohy se znovu roztančily. Po druhém přídavku se dvojice vrátila ke svému stolku těsně vedle Poirotova. Dívka se zardívala a smála se. Když se posadila, mohl Poirot pozorovat její tvář, pozdviženou usměvavě k jejímu průvodci.

V dívčiných očích tkvělo ještě něco jiného než úsměv.

Hercule Poirot zakroutil pochybovačně hlavou.

„Ta maličká o něho příliš stojí,“ řekl si. „To je nebezpečné. Ano, je to nebezpečné.“

A pak jeho ucho zachytilo slovo „Egypt“.

Slyšel jasně jejich hlasy – dívčin mladý, svěží, vyzývavý, se stopou měkce vyslovovaného cizího r; mužův příjemný, hluboký hlas dobře vychovaného Angličana.

„Neříkám hop, dokud nepřeskočím, Simone. Povídám ti, že Linnet nás nenechá na holičkách.“

„Já bych mohl nechat na holičkách ji.“

„Nesmysl – to je pro tebe právě vhodná práce.“

„Abych řekl pravdu, taky si myslím, že je. Nepochybuji, pokud jde o mé schopnosti k té práci. A chci pracovat dobře – kvůli tobě!“

Dívka se rozesmála a byl to smích čistého štěstí.

„Počkáme tři měsíce, abychom se ujistili, že nedostaneš vyhazov, – a pak –“

„A pak tě zahrnu pozemskými statky – to je hlavní, že?“

„A já říkám, že pojedeme do Egypta na svatební cestu. Čert vem výdaje! Vždycky, celý život, jsem si přála jet do Egypta. Uvidět Nil – a pyramidy – a poušť…“

Mužův hlas zněl poněkud nezřetelně, když odpověděl:

„Uvidíme to spolu, Jackie… spolu. Nebude to báječné?“

„Ráda bych něco věděla. Bude to pro tebe stejně báječné jako pro mne? Opravdu o to stojíš – tolik jako já?“

Její hlas pojednou zazněl ostře – oči se jí rozšířily – téměř strachem.

Mužova odpověď následovala rychle, jasně: „Jackie, nebuď bláhová!“

Dívka však opakovala: „Ráda bych věděla…“ Muž pokrčil rameny: „Pojďme si zatančit!“ Hercule Poirot si pro sebe zabručel.

„Une qui aime et un qui se laisse aimer. Ano. Ona miluje a on se dává milovat. I já bych to rád věděl.“

VII.

„A co když to bude nějaký hulvát?“ prohodila Joanna Southwoodová.

Linnet potřásla hlavou. „Ó, nebude. Jacquelininu vkusu mohu důvěřovat.“

„Ach, jenže zamilovaní lidé nedokážou usuzovat spolehlivě,“ namítla Joanna.

Linnet netrpělivě zavrtěla hlavou. Pak změnila předmět rozhovoru.

„Musím navštívit pana Pierce kvůli těm plánům.“

„Jakým plánům?“

„Jde o ty hrozné nehygienické staré chajdy. Dám je strhnout a lidi přestěhuji.“

„Drahoušku, ty jsi zdravotnicky tak uvědomělá!“

„Stejně by ty baráky musely zmizet. Zastiňovaly by můj nový plavecký bazén.“

„Líbí se těm lidem, kteří v nich bydlí, pomyšlení na odchod?“

„Většina z nich je ráda. Pár je jich ovšem dost hloupých, jsou opravdu protivní. Zdá se, že si vůbec neuvědomují, jak ohromně se pak zlepší jejich životní podmínky.“

„Ale ty jsi, zdá se mi, v tomhle úplný násilník.“

„Má milá Joanno, je to opravdu jen k jejich prospěchu.“

„Ano, drahá. Jsem si tím jista. Ke vnucenému prospěchu.“ Linnet se zamračila. Joanna se rozesmála.

„No tak, připusť, že jsi tyran. Dobročinný tyran, chceš-li.“

„Ani v nejmenším nejsem tyran.“

„Ale ráda prosazuješ svou.“

„Nijak zvlášť.“

„Linnet Ridgewayová, dokážeš se mi podívat do očí a prohlásit, že bys v jednom jediném případě neudělala přesně to, co jsi chtěla?“

„Mnohokrát.“

„Ach ano, ,mnohokrát‘, právě takhle; ale žádný konkrétní případ neuvedeš. Vždyť ty si, drahoušku, nemůžeš prostě ani na jediný vzpomenout, i kdyby ses snažila sebevíc! Linnet Ridgewayová jede triumfálně ve svém zlatém voze.“

Linnet se ostře ohradila: „Myslíš, že jsem sobecká?“

„Ne sobecká – jen neodolatelná. Kombinovaný účinek peněz a půvabu. Všecko před tebou padá k zemi. Co si nemůžeš koupit za hotové, koupíš za úsměv. Výsledkem je – Linnet Ridgewayová – Dívka, Která Má Vše.“

„Nevtipkuj, Joanno.“

„No – a nemáš všecko?“

„Domnívám se, že mám…, ale zní to jaksi dost odporně.“

„Ovšem, že je to odporné, drahoušku. Pravděpodobně tě to časem postupně strašně omrzí a budeš znuděná. Zatím se ale raduj z vítězoslavné cesty ve zlatém kočáře. Jenom dumám, opravdu uvažuji, co se stane, až se ti zachce projet ulicí, u které bude hlásat tabule ,Průjezd zakázán‘.“

„Nebuď pitomá, Joanno.“ Když se k nim připojil lord Windlesham, obrátila se k němu Linnet s poznámkou: „Joanna mi tady povídá ty nejošklivější věci.“

„Samé špičky, drahoušku, samé špičky,“ pronesla Joanna neurčitě a zvedla se ze svého sedátka.

Neomlouvala se za svůj odchod. Zachytila však, že se Windleshamovi zaleskly oči.

Pár minut byl zticha. Pak začal zpříma:

„Rozhodla jste se, Linnet?“

„Jsem zlá?“ začala Linnet váhavě. „Myslím, že když si nejsem jista, měla bych říct ne –“

Přerušil ji.

„Neříkejte ne. Dejte si na čas – tak dlouho, jak budete chtít. Víte, myslím si, že bychom spolu byli šťastni.“

„Hleďte,“ omlouvala se Linnet téměř dětským hláskem.

„Já se teď tak bavím – zvláště vším tady –“ rozmáchla se rukou. „Chci z Wode Hallu vytvořit skutečně ideální venkovský dům, a myslím, že se mi to hezky daří, viďte?“

„Je krásný. Hezky naplánovaný. Všechno zde je dokonalé. Jste velmi chytrá, Linnet.“

Na minutu se odmlčel, než pokračoval. „Ale Charltonbury se vám také líbí, že? Potřebuje samozřejmě zmodernizovat a tak – ale vy jste v těchto věcech tak šikovná. Vás to pobaví.“

„Jistě. Charltonbury je nádherné.“

Promluvila s pohotovým nadšením, ale byla si vědoma náhlého vnitřního chladu. Zazněla v ní jakási cizí nota, narušující její úplnou spokojenost se životem. V té chvíli ten pocit nerozbírala, avšak později, když Windlesham odešel, pokusila se přezkoumat záhyby své mysli.

Charltonbury – ano – zprotivila se jí zmínka o Charltonbury. Ale proč? Charltonbury je skromně slavné. Windleshamovi předkové je vlastnili už od doby královny Alžběty. Být paní na Charltonbury je společensky nedostižná pozice. Windlesham je jedním z nejžádoucnějších šlechticů v Anglii. Přirozeně nebere Wode vážně. V žádném případě se nemůže vyrovnat Charltonbury.

Jenže – Wode je její! Ona jej uviděla, získala, přestavěla, vybavila, plýtvala na něj penězi. Byl jejím vlastnictvím – jejím královstvím.

Kdyby se provdala za Windleshama, v jistém smyslu by se stal přebytečným. Co by si počali s dvěma venkovskými sídly? Z těch dvou by byl pochopitelně obětován Wode Hall.

Ona, Linnet Ridgewayová, by už neexistovala. Byla by hraběnkou Windleshamovou, jež by přinesla Charltonbury a jeho pánovi pěkné věno. Stala by se manželkou krále, přestala by být královnou.

„Jsem směšná,“ pokárala se Linnet.

Bylo však zvláštní, jak se jí protivila představa, že by se měla vzdát Wodu.

A není tu ještě něco, co ji zaráží?

Jackiin hlas s tím divným nesrozumitelným tónem, prohlašující: „Bude to má smrt, když si ho nebudu moci vzít! Bude to má smrt!“ Tak určité! Tak vážné! Cítí ona – Linnet – totéž k Windleshamovi? Určitě ne. Možná nikdy k nikomu nic podobného nepocítí. Musí to být – úplně podivuhodné – takhle milovat…

Otevřeným oknem k ní dolehl zvuk přijíždějícího auta.

Linnet sebou netrpělivě trhla. To musí být Jackie se svým mládencem. Půjde je přivítat ven.

Když Jacquelina a Simon Doyle vystupovali z vozu, stála už Linnet v otevřených dveřích.

„Linnet!“ Jackie se k ní rozběhla. „Tady je Simon. Simone, tohle je Linnet. Linnet je nejbáječnější člověk na světě.“

Linnet uviděla vysokého mladého muže s rozložitými rameny, s velmi tmavýma modrýma očima, hnědými kudrnatými vlasy, hranatou bradou a chlapecky vemlouvavým, otevřeným úsměvem…

Napřáhla ruku. Ruka, která sevřela její, byla pevná a teplá… Líbilo se jí, jak se na ni dívá, s naivním, nefalšovaným obdivem.

Jackie mu řekla, že je báječná, a on si zřejmě myslí, že báječná je.

Žilami jí proběhl sladký, teplý pocit opojení.

„Je prima, že jste přijeli,“ přivítala je. „Pojďte dál, Simone, ať jaksepatří přivítám svého nového hospodářského správce.“

A když se obrátila, aby je zavedla dovnitř, pomyslila si:

„Jsem strašně, strašně šťastná. Ten Jackiin mládenec se mi líbí… ohromně se mi líbí…“

A pak s náhlou svíravou bolestí: „Šťastná Jackie…“

VIII.

Tim Allerton se opřel v proutěné židli a zívl; vyhlížel ven na moře. Vrhl rychlý postranní pohled na svou matku.

Paní Allertonová byla hezká bělovlasá padesátnice. Silnou lásku k synovi se snažila skrývat za výraz škrobené přísnosti kolem úst pokaždé, když se na něho podívala. Ani úplné cizince se jí však nepodařilo tímto trikem oklamat a Tim sám jej dokonale prohlédl.

„Opravdu se ti líbí Mallorca, máti?“ zeptal se.

„Ano,“ uvažovala paní Allertonová, „je levná.“

„Ale studená,“ dodal Tim s lehkým zachvěním.

Byl to vysoký, hubený mladík, s tmavými vlasy a dost úzkým hrudníkem. Jeho ústa měla něžný výraz, oči hleděly smutně a brada byla nerozhodná. Ruce měl jemné a dlouhé.

Před několika lety mu hrozily souchotiny; nikdy se nestal robustním chlapíkem. Vědělo se o něm, že „píše“, ale jeho přátelé vyrozuměli, že se raději nemají vyptávat, kdy jeho dílo vyjde.

„Nač myslíš, Time?“

Paní Allertonová bděla. Její jasné tmavě hnědé oči hleděly podezřívavě.

Tim Allerton se na ni usmál.

„Pomýšlel jsem na Egypt.“

„Egypt?“ opáčila pochybovačně paní Allertonová.

„Je tam opravdové teplo, drahoušku. A líné, zlaté, pískové pláže. A Nil. Rád bych jel vzhůru po Nilu. Ty ne?“

„Oh, ráda bych,“ připustila suše. „Jenže Egypt je nákladný, můj milý. Není pro lidi, co počítají každý penny.“

Tim se zasmál. Vstal a protáhl se. Najednou vypadal živě a dychtivě. V jeho hlase se ozvala vzrušená nota.

„Výdaje budou má starost. Ano, drahoušku. Malá spekulace na burze. S výsledky na výsost uspokojivými. Dozvěděl jsem se o tom dnes ráno.“

„Dnes ráno?“ zapochybovala ostře paní Allertonová.

„Vždyť dostals jen jeden dopis a ten byl od – “ Zarazila se a kousla se do rtu.

Tim chvíli vypadal nerozhodně – má ho to pobavit, nebo rozmrzet? Toho dne vyhrálo pobavení.

„A ten byl od Joanny,“ dokončil klidně. „Právě tak, máti. Mohla bys být královnou detektivů. Slavný Hercule Poirot by si musel moc hlídat své vavříny, kdybys byla nablízku ty.“

Paní Allertonová ztrápeně poznamenala:

„Všimla jsem si náhodou rukopisu –“

„ – a poznalas, že nepatří obchodníku akciemi? Docela správně. Vlastně jsem se o tom dozvěděl už včera. Rukopis chudinky Joanny je dost nápadný – roztáhne klikyháky po celé obálce jako opilého pavouka.“

„Co píše Joanna? Něco nového?“

Paní Allertonová usilovala, aby její hlas zněl věcně a všedně. Přátelství jejího syna s jeho sestřenicí z druhého kolena Joannou Southwoodovou ji vždycky dráždilo. Ne že by na něm něco bylo, jak si sama říkala; byla si docela jista, že není. Tim nikdy neprojevil o Joannu milostný zájem, ani ona o něho. Jejich vzájemná náklonnost se zdála založena na velkém počtu společných přátel a známých a na drbech o nich. Oba měli rádi lidi a diskuse o nich. Joanna vedla zábavné, i když kousavé řeči.

Paní Allertonová vždycky trochu ztuhla, když Joanna přišla anebo když se objevily dopisy od ní, ale nebylo to ze strachu, že by se Tim mohl do Joanny zamilovat.

Šlo o jiný, těžko definovatelný pocit, snad o nepřiznávanou žárlivost na neskrývané potěšení, které v Joannině společnosti dával Tim vždycky najevo. On a jeho matka byli tak dokonalí kamarádi, že pohled na to, jak je zaujat a ovlivněn jinou ženou, vždycky paní Allertonovou dost vyplašil. Vyciťovala také, že její vlastní přítomnost při takových příležitostech stavěla jakousi překážku mezi ty dva příslušníky mladší generace. Často je zastihla ponořené do dychtivé debaty, ale jakmile ji uviděli, jejich hovor se hned zadrhl, vtáhli do něho i ji jakoby záměrně a z povinnosti. Paní Allertonová docela určitě neměla ráda Joannu Southwoodovou. Považovala ji za neupřímnou, přepjatou a v podstatě povrchní. Někdy se jen stěží ovládla, aby svou nechuť nedala najevo nepřiměřeným tónem.

V odpověď na její otázku Tim vytáhl z kapsy dopis a nahlédl do něho. Jeho matka si povšimla, že je to dlouhý dopis.

„Nic moc,“ utrousil Tim. „Devenishovi se rozvádějí. Starý Monty se naboural, opilý řídil vůz. Windlesham odjel do Kanady. Zřejmě se ho zle dotklo, když ho Linnet Ridgewayová odmítla a rozhodla se provdat za toho svého hospodářského správce.“

„To je zvláštní! Je nemožný?“

„Ne, ne, vůbec ne. Pochází z devonshireských Doylů. Nemá ovšem peníze a byl vlastně zasnouben s jednou z Linnetiných nejlepších přítelkyň. Což je pěkný podraz.“

„Myslím, že to není vůbec nic pěkného,“ rozhořčila se paní Allertonová a začervenala se.

Tim na ni vrhl rychlý, láskyplný pohled.

„Já vím, drahoušku. Ty nesouhlasíš s tím, aby někdo odloudil manžela nebo manželku někomu jinému, a s podobnými nemravnostmi.“

„Za mých mladých let jsme měli svá pravidla slušnosti,“ řekla paní Allertonová. „Což bylo velmi dobré. Zdá se, že dnes si mladí lidé myslí, že mohou chodit, kam chtějí, dělat, co se jim zachce.“

Tim se usmál. „Oni si to nejen myslí, oni to doopravdy dělají. Viz Linnet Ridgewayová.“

„Zdá se mi to prostě hrozné.“ Tim na ni mrknul.

„Vzmuž se, ty má stará svéhlavičko! Docela s tebou souhlasím. A vůbec, já sám jsem přece dosud nikomu neodloudil ani manželku, ani nevěstu.“

„Jsem si jista, že ty bys nikdy nic takového neprovedl,“ přisvědčila paní Allertonová a hrdě dodala: „Však jsem tě také správně vychovala.“

„Takže zásluhy máš ty, ne já.“

Škádlivě se na ni usmál, poskládal dopis a schoval jej. Paní Allertonové blesklo hlavou: „Většinu dopisů mi ukazuje. Ale z Joanniných čte jen úryvky.“

Zapudila však ten nedůstojný nápad a rozhodla se – jako obvykle –, že se zachová jako jemná dáma.

„Joanna si asi užívá života?“ zeptala se.

„Ano, ano. Tvrdí, že pomýšlí na otevření lahůdkářství v Mayfairu.“

„Vždycky zdůrazňuje, jak tvrdě se probíjí,“ prohodila paní Allertonová s nádechem nevraživosti, „ale chodí si, kam chce, a šaty ji musí stát celé jmění. Vždycky je krásně oblečená.“

„No ano, ale ona asi za ně neplatí,“ podotkl Tim. „Ne, máti, nemíním nic z toho, co ti napovídá tvé edwardiánské vychování. Myslím zcela doslovně, že své účty neplatí.“

Paní Allertonová vzdychla.

„Nikdy nepochopím, jak to lidé dokážou.“

„To je druh zvláštního nadání,“ vysvětloval Tim. „Máš-li dostatek výstředních choutek a naprosto postrádáš smysl pro hodnotu peněz, lidé ti poskytnou jakýkoliv úvěr.“

„Ano, jenže nakonec se dostaneš pro úpadek před soud, jako ubohý sir George Wode.“

„Ty máš pro toho starého koňaře jakousi slabost – asi proto, že tě při tanci někdy v roce osmnáct set sedmdesát devět nazval růžovým poupátkem.“

„Nenarodila jsem se v roce osmnáct set sedmdesát devět,“ odrazila ho paní Allertonová rozdurděně. „Sir George má okouzlující chování a rozhodně nedovolím, aby se mu říkalo koňař.“

„Slyšel jsem o něm od zasvěcených lidí velmi povedené historky.“

„Tobě a Joanně nezáleží na tom, co povídáte o lidech, všechno se vám hodí, jen když je to dostatečně zlomyslné.“

Tim zvedl obočí.

„Má drahá, tebe to úplně rozehřálo. Netušil jsem, že starý Wode patří k tvým oblíbencům.“

„Ani nevíš, jak těžké pro něho bylo, že musel prodat Wode Hall. Strašně o ten dům stál.“

Tim potlačil lehkomyslnou odpověď. Koneckonců, jak to on může posoudit? Místo toho zamyšleně poznamenal:

„Víš, myslím si, že ani nejsi daleko od skutečnosti. Linnet ho pozvala, aby se přijel podívat, co z usedlosti udělala. Docela hrubě odmítl.“

„Ovšem. Měla vědět, že se nehodí, aby ho tam zvala.“

„A já věřím, že je proti ní plný jedu – pokaždé, když ji uvidí, si něco bručí pod fousy. Nemůže jí odpustit, že mu dala za ten rodinný statek prolezlý červotočem nejvyšší možnou cenu.“

„Copak to nedovedeš pochopit?“ zvolala popuzeně paní Allertonová.

„Abych řekl na rovinu, máti,“ prohlásil Tim chladně, „nedovedu. Proč žít v minulosti? Proč lpět na věcech, které bývávaly?“

„A čím je nahradíš?“

Pokrčil rameny. „Snad vzrušením. Novostí. Radostí z toho, že nikdy nevím, co se může ze dne na den stát. Místo abych zdědil zbytečný kus země, potěšením z toho, že sám vydělávám – vlastním rozumem a dovedností.“

„Úspěšným tahem na burze! Skutečně!“ Zasmál se. „Proč ne?“

„A co tak stejná ztráta na burze?“

„To je od tebe dost netaktní, drahá. A dnes docela nemístné… Tak co s tím plánem na Egypt?“

„No – –“

Vpadl jí usměvavě do řeči. „Ujednáno. Vždycky jsme si oba přáli uvidět Egypt.“

„Kdy navrhuješ odjet?“

„Oh, příští měsíc. V lednu je tam nejlépe. Budeme užívat příjemné společnosti v tomhle hotelu o pár týdnů déle.“

„Time,“ řekla paní Allertonová vyčítavě. „Slíbila jsem bohužel paní Leechové, že s ní zajdeš na policejní stanici. Ona nerozumí španělsky,“ dodala pak provinile.

Tim se zaškaredil.

„Kvůli tomu prstenu? Kvůli krvavě rudému rubínu té chamtivé pijavice? Stále si myslí, že jí byl ukraden? Jestli mermomocí chceš, tak půjdu, ale je to ztráta času. Dostane jen nějakou ubohou pokojskou do maléru. Zahlédl jsem jej určitě na jejím prstě, když se šla toho dne koupat do moře. Ve vodě jí patrně sklouzl a ona si toho nevšimla.“

„Tvrdí, že si jej najisto sundala a dala jej na toaletní stolek.“

„No, nedala. Viděl jsem jej na vlastní oči. Ta ženská je blázen. Každá ženská je blázen, když skáče v prosinci do moře a předstírá, že voda je docela teplá, jen proto, že v té chvíli náhodou docela jasně svítí slunce. Tlustým ženským by vůbec nemělo být dovoleno se koupat – vypadají v plavkách strašně.“

„Opravdu uznávám, že bych se měla vzdát koupání,“ pípla paní Allertonová.

Tim se rozchechtal.

„Ty? Ty vypadáš líp než většina těch mladic.“

Paní Allertonová vzdychla. „Přála bych si, aby tu bylo kolem tebe víc mladých lidí.“

Tim Allerton odmítavě zavrtěl hlavou.

„Já po tom netoužím. Ty a já spolu vycházíme v pohodě a kdokoli další je zbytečný.“

„Byl bys rád, kdyby tu byla Joanna?“

„Nebyl.“ Jeho hlas zazněl neočekávaně rozhodně. „V tomhle se mýlíš. Joanna mě baví, ale ve skutečnosti ji nemám rád. A když se motá kolem mne, jde mi na nervy. Jsem rád, že tu není. Naprosto by mi nevadilo, kdybych Joannu už nikdy neuviděl.“

Potichu dodal:

„Existuje jen jedna žena na světě, kterou skutečně ctím a obdivuji, a myslím, paní Allertonová, že moc dobře víte, která žena to je.“

Jeho matka se zarděla; docela ji to vyvedlo z míry.

„Na světě není mnoho opravdu milých žen,“ řekl Tim vážně. „Ty jsi náhodou jedna z nich.“

Table of Contents

PRVNÍ KAPITOLA