Patricia Gibneyová

Ukradené životy

Kalibr

THE STOLEN GIRLS

Copyright © Patricia Gibney, 2017. All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2019

ISBN 978-80-7617-924-0

Aidanovi

Skutečnému vojákovi, mírotvůrci,

mému manželu, mému příteli.

Odpočívej v pokoji.

PROLOG

Kosovo 1999

Chlapec měl rád klid u potoka v polovině cesty mezi jejich a babiččiným domem. Přes hukot vody, stékající po úbočí hory, tu dnes vládlo ticho. Žádná střelba ani granáty. Rozhlédl se, jestli je sám, ponořil kbelík do potoka. Zdálo se mu, že v dálce zaslechl auto. Ohlédl se. Z klikaté cesty se zvedal prach. Někdo se blíží. Vytáhl kbelík tak prudce, až se voda vylila. Skřípění brzd a hlasy ho přiměly dát se na útěk.

Kousek od domova upustil kbelík a padl k zemi. Zůstal ležet na břiše, štěrk se mu zadíral do kůže. Košili si nechal viset na rezavém hřebíku trčícím z betonového kvádru tam, kde pracoval se svým otcem. Pokoušeli se opravit škody, které při bombardování utrpěl babiččin dům. Chlapci bylo jasné, že je to marné, ale otec na tom trval. A chlapec už ve svých třinácti věděl, že nemá smysl odporovat. Navíc ho těšilo trávit den s otcem a nemuset poslouchat věčné řeči matky a sestry.

Po čtyřech se přes prašnou silnici doplazil do vysoké trávy na kraji.

Domů to měl jen pár metrů, ale jako by byl kilometr daleko.

Naslouchal. Od domu se ozýval smích, pak křik. Matka? Rhea? Ne! Modlil se k slunci na bezmračné obloze. Avšak z nebe jen sálal spalující žár.

Další obhroublý smích. Vojáci?

Plížil se vpřed. Muži křičeli. Co má udělat? Je otec příliš daleko? Má u sebe pušku?

Chlapec se plazil dál. U plotu rozhrnul vysokou hnědou trávu a přimáčkl se k mezeře mezi plaňkami.

Spatřil zelený džíp se znakem červeného kříže na otevřených dveřích. Čtyři muže ve vojenských uniformách. Pušky volně pověšené přes záda. Kalhoty u kotníků. Holé přirážející zadnice. Věděl, co dělají. Sestru jeho kamaráda znásilnili. A pak ji zabili.

Pozoroval je a polykal zbytečné slzy. Matka s Rheou křičely. Dva vojáci vstali, oblékli se a druzí dva je vystřídali. Další smích.

Chlapec zatínal zuby do pěsti a potlačoval vzlyky. Jeho kolie Shep hlasitě štěkala a zoufale kroužila kolem vojáků. Náhle se pod horou rozlehl výstřel. Chlapec strnul, vzápětí sebou trhl, až mu zuby cvakly o sebe. Nechtě vykřikl. Z těch několika málo stromů se vznesli ptáci, splynuli v jeden houf a vzápětí se rozlétli do všech stran. Shep zůstal nehybně ležet na zahradě pod provizorní houpačkou z pneumatiky, kterou jim otec pověsil na strom, když byli ještě malí. Pořád byli malí, houpat se už však nechodili. Od začátku války.

Mezi vojáky došlo k hádce. Chlapec se jim snažil porozumět, nedokázal ovšem spustit oči z nahých, zaprášených postav, dosud živých, jejichž výkřiky přešly v tlumené naříkání. Kde je táta?

Zíral jako v hypnóze, jak si jeden z vojáků natahuje chirurgické rukavice. Ten nejvyšší vytáhl ze staromódního pouzdra na opasku dlouhou ocelovou čepel. Druhý udělal totéž. Chlapec byl ochromený hrůzou. Jako v transu sledoval, jak se voják skrčil za jeho matku a přitáhl si ji na prsa. Druhý popadl jedenáctiletou Rheu. Po nohách jí tekla krev. Chlapec měl sto chutí rozběhnout se k nim a něčím ji zakrýt. Tiše plakal, připadal si bezmocný a k ničemu.

Jeden z mužů pozvedl nůž. Čepel se zaleskla na slunci a vzápětí rozřízla Rheu od hrdla k břichu. Druhý udělal totéž jeho matce. Těla sebou škubala, do tváří pachatelů stříkala krev. Vrazili ruce v rukavicích do rozříznutých břich a vytrhli ženám orgány. Po pažích jim stékala krev. Druzí dva přiběhli s ocelovými kufry. Těla spadla na zem.

Chlapec zděšeně sledoval, jak vojáci uložili orgány jeho milované matky a sestry do beden a se smíchem je zavřeli. Jeden vytáhl z kapsy fix a bedny popsal, druhý nakopl Rheu. Její tělo se otřáslo. Pak se zadíval přímo do míst, kde se ukrýval chlapec.

Ten tajil dech, oči upřené na vojáka. A náhle z něj strach spadl. Byl připravený zemřít, začínal se zvedat, ten muž se však otočil ke svým kamarádům. Naložili bedny do džípu, nasedli a v oblaku prachu a kamení se rozjeli zpátky na silnici.

Netušil, jak dlouho ležel ztuhlý na stejném místě. Náhle mu na rameno dopadla ruka, vzápětí se ocitl v otcově náruči. Pohlédl do jeho zdrcených očí. Neslyšel ho přibíhat, neslyšel jeho zoufalý křik. Pohled na Rheino a matčino vykuchané tělo se mu vryl do mysli jako fotografie, která nikdy nevybledne.

Otec ho táhl k tělům. Chlapec se zadíval do matčiných očí. Prosily o smrt. Otec vytáhl pistoli, otočil manželčinu hlavu tváří k rozpálené hlíně a střelil ji do temene. Její tělo se napjalo. A pak znehybnělo.

Otec se přesunul k Rhee, mlčky proléval slzy. Zastřelil i ji, ačkoli už byla mrtvá. Kulky nebylo třeba. Chlapec na otce volal, ten však nevnímal.

„Musel jsem to udělat,“ naříkal otec. „Abych zachránil jejich duše.“ Odtáhl obě těla i mrtvého psa dovnitř do domu. V zádveří vylil kanystr benzinu a vhodil dovnitř zapálenou pochodeň ze suchého rákosí. Pak zvedl zbraň a namířil na chlapce.

Žádný strach, žádný pohyb. Zatím. Chlapec byl jako paralyzovaný, dokud nespatřil, jak se otcův zakrvácený prst zachvěl na spoušti. Pak ho instinkt přinutil dát se do běhu.

„Zachraň se, hochu,“ křikl za ním otec. „Uteč. Nezastavuj.“

Když se ohlédl, spatřil, jak otec obrátil pistoli k vlastnímu vrásčitému čelu, zmáčkl spoušť a zhroutil se pozpátku do plamenů. Dům vzplál, dřevo začalo praskat a bortit se.

Chlapec od plotu sledoval, jak život, jaký znal, hoří stejně jasně jako slunce na obloze. Nepřišla žádná pomoc. Válka způsobila, že se každý staral sám o sebe. Ti, kteří žili v dalších domech podél silnice, se zřejmě zděšeně ukrývali a očekávali svůj vlastní osud. Nedivil se jim. Tady už stejně nic nepomůže.

Po nějaké době slunce zapadlo a na nebi se zatřpytily hvězdy, jako by se vůbec nic nestalo. Nechal za sebou i tu košili, která zůstala na hřebíku, a vydal se na dlouhou osamělou cestu do údolí.

Nevěděl, kam má namířeno. Neměl kam jít.

A bylo mu to jedno.

Pomalu šel, krok za krokem, za křupání štěrku pod gumovými podrážkami sandálů. Šel dál, až měl nohy rozedřené do krve. Šel dál, i když se mu sandály rozpadly tak jako jeho srdce. Šel dál, někam, kde ho žádná bolest nedostihne.

VEČER, PÁTEK

8. KVĚTNA 2015

Ragmullin

1. KAPITOLA

Tma ji děsila ze všeho nejvíc. Že nic nevidí. A ty zvuky. Tiché škrábání, pak ticho.

Přetočila se na bok a pokusila se posadit. Po chvíli vzdala marné snahy. Zašustění. Vypísknutí. Zaječela a její hlas se nesl ozvěnou. Začala vzlykat, pevně si objala ramena. Tenkou bavlněnou košili a džíny měla nasáklé studeným potem.

Tma.

Ve svém pokoji prožila příliš mnoho podobných nocí, poslouchala, jak se dole v kuchyni matka směje s ostatními. Dnes na ty noci vzpomínala jako na něco vzácného. Protože tam nebyla skutečná tma. Pouliční lampy a měsíc vrhaly stíny skrze tenoučké závěsy a vdechovaly život tapetám. Zastaralý nábytek připomínal sochy na spoře osvětleném hřbitově. Její oblečení, naházené na hromadě na židli v rohu, někdy jako by se pohybovalo, jak do pokoje dopadala světla projíždějících aut. A to jí připadalo jako tma? Kdepak. Teprve nyní poznala, co je černočerná tma.

Kéž by měla aspoň telefon, spojení se životem – s virtuálními přáteli na Facebooku a na Twitteru. Třeba by jí pomohli. Jen mít ten telefon. Kéž by.

Dveře se otevřely, oslepilo ji světlo z chodby. V dálce zněly kostelní zvony. Kde to vůbec je? Blízko domova? Zvony utichly. Někdo se zasmál. Světlo se rozsvítilo. Holá žárovka se zhoupla v průvanu, dívka zahlédla postavu muže.

Narazila zády do vlhké zdi, její bosá chodidla zašoupala po podlaze. Zatahal ji za vlasy, ucítila pronikavou bolest. Bylo jí to jedno. Klidně ať jí všechny vlasy třeba vyškube, hlavně když se dostane domů živá.

„P-prosím…“

Její hlas jako by patřil někomu jinému. Pisklavý a rozechvělý, bez obvyklé pubertální suverenity.

Surová ruka ji zvedla za vlasy. Podívala se na něj, pokoušela se vrýt si do paměti jeho podobu. Byl vyšší než ona, přes obličej měl šedou pletenou kuklu se dvěma otvory pro nepřátelské oči. Ty oči si musí zapamatovat. Na později. Až bude volná. Pocítila příval odhodlání. Narovnala se a zpříma na něj pohlédla.

„Co je?“ vyštěkl.

Z jeho kyselého dechu se jí zvedal žaludek. Oblečení mu páchlo jako jatka za Kennedyho řeznictvím na Patrick Street, kde na malá jehňata čekala kulka nebo nůž. Ten zápach. Smrt. Ten dusivý odér, který se jí celý den lepil ke školní uniformě.

Natáhl k ní hlavu. Otřásla se. Tentokrát měla před sebou něco děsivějšího než neproniknutelnou černou nicotu. Poprvé v životě skutečně zatoužila po své matce.

„Pusťte mě domů,“ zvolala. „Domů. Chci domů, prosím vás.“

„Jsi legrační, maličká.“

Nahnul se k ní, byl tak blízko, že se pod kuklou ukrytým nosem dotýkal jejího, mezi očky pleteniny k ní pronikal páchnoucí dech.

Chtěla ucouvnout, ale nebylo kam. Zadržela dech, pokoušela se nepozvracet. Popadl ji za rameno a vedl ke dveřím.

„Začíná další fáze tvého dobrodružství,“ zasmál se sám pro sebe.

Strachy bez sebe kulhala holou chodbou. Vysoké stropy. Olupující se omítka. Ohromné litinové radiátory, v jejichž stínech se utápěla celá chodba. Vysoké dřevěné dveře. Chytil ji kolem pasu a přitáhl k sobě. Ztuhla. Předklonil se a dveře otevřel.

Postrčil ji do místnosti, kde uklouzla po vlhké podlaze a upadla na kolena.

„Ne, ne…“ Zděšeně se otáčela. Co se to děje? Kde to jsou? Okna z plexiskla dovnitř nepropouštěla denní světlo. Podlaha byla pokrytá vlhkým pevným igelitem. Stěny potřísněné čímsi, co připomínalo zaschlou krev. Při tom pohledu ji všechno pobízelo dát se na útěk. Dokázala se však jen plazit po čtyřech. Před sebou viděla jen jeho vysoké boty obalené blátem, krví nebo možná obojím. Zvedl ji a postrčil vpřed. Otočila se tváří k němu.

Stáhl si čepici. K očím, které byly to jediné, co z něj do té doby viděla, se připojily tenké růžové rty. Zírala na něj. Jeho tvář představovala prázdné plátno čekající na hrůzu, která bude teprve namalována.

„Jak že se jmenuješ?“ zeptal se jí.

„P-proč se ptáte?“

„Chci slyšet tvoje jméno,“ zavrčel.

Zahlédla v jeho ruce nůž, vzápětí se svezla na krví potřísněný igelit. Před očima se jí vyrojily hvězdičky. Tentokrát tmu, která ji obestřela, vítala. Z posledních sil zašeptala: „Maeve.“

DEN PRVNÍ

Pondělí 11. května 2015

2. KAPITOLA

A bylo to tu zas. Hlasitě a vesele. Soupeřící alt a tenor, špaček a holub. Před otevřeným oknem prolétla dávka ptačího trusu, jen těsně minula sklo.

„Prostě na hovno,“ prohlásila Lottie Parkerová. Její oblíbená nadávka, ta ironie jí neunikla. Zavřela okno, třebaže bylo v místnosti vedro a vydýcháno, přesto je dál slyšela. Hodila sebou na navlhlou přikrývku. Další propocená noc. Příští měsíc jí bude čtyřiačtyřicet. Doufala, že pocení ještě minimálně šest let nebude moct přičítat menopauze. Takže to bude tím strašným počasím.

Oči ji pálily z nevyspání. V tu chvíli jí zazvonil budík v telefonu. Čas jít. Práce volá.

A Lottie Parkerová si říkala, jak to dnes asi zvládne.

* * *

„Kde mám klíče?“ křikla o půl hodiny později do patra.

Bez odpovědi.

Zvony katedrály v centru Ragmullinu, zhruba sedm set metrů od jejího domu, vyzváněly osmou. Pozdě. Vysypala obsah kabelky na kuchyňský stůl. Sluneční brýle – nezbytné; peněženka – prázdná; účtenky – příliš mnoho; platební karta – ztracený případ; telefon – každou chvíli začne zvonit; xanax… Pomoc! Klíče nikde.

Větší část noci probděla, potřebovala by panáka. Už celé měsíce se alkoholu nedotkla, prášky představovaly druhé nejlepší řešení. Možná vůbec nejlepší. Napustila si sklenici vody.

Schody zavrzaly. O pár vteřin později se přihnala do kuchyně její mladší dcera Chloe.

„Musíme si promluvit, matko.“

Říkala Lottie matko, jen aby ji popíchla.

„Ano, ale ne teď,“ opáčila Lottie. „Musím do práce. Jestli najdu klíče.“

Prohrabovala se změtí na stole. Doklady, hřeben, opalovací krém, dvoueurová mince. Klíče nikde.

„To je všechno, co k tomu řekneš?“

„Kristepane, Chloe, dej mi pokoj, prosím tě.“

„To teda nedám, matko. Sean tu chodí jako mrtvola, Katie… je mimo, já jsem na tom příšerně a ty se začneš chovat jako šílená, jakmile se musíš vrátit do práce.“

Lottie bezmocně zírala na dceru a ústa držela zavřená, aby neplácla něco hloupého. V poslední době se zdálo, že ať řekne cokoli, její šestnáctiletá dcera buď dostane záchvat, nebo ji to rozesmutní. Jenže Chloe ještě neskončila.

„Musíš něco udělat. Tahle rodina se rozpadá, a co na to veledůležitá paní inspektorka? Vrátí se do práce.“

Chloe si odhrnula neposlušné blond vlasy, stočila si je na temeni a připevnila klipsem. Trčely do stran, volné pramínky jí rámovaly tvář. Lottie jí je chtěla uhladit, ale dcera ucouvla.

„Já se snažím,“ hlesla Lottie a sesula se na židli. Posledních pár měsíců se pokoušela postavit rodinu na nohy. Všechny je zasáhla tragédie, k níž došlo v souvislosti s jejím posledním případem. Měla dojem, že už je všechno mnohem lepší. Očividně se pletla. „Byla jsem doma několik měsíců. Odpoledne přijde babička, a až se se Seanem vrátíte ze školy, budete tu mít večeři. A dohlédne na Katie. Co můžu udělat víc? Víš přece, že musím do práce. Potřebujeme peníze.“

„Potřebujeme tebe.“

Co na to měla říct? Adam by věděl, co říct, pomyslela si. Její zesnulý manžel měl dar najít vždycky ta správná slova. Jenže ten už se nevrátí. V červenci uplynou od jeho smrti čtyři roky, a jí se bez něj stále moc nedařilo.

Chloe zvedla školní batoh. „A nenávidím tohle posraný město. Jakou mám šanci odsud někdy vypadnout?“ Cestou ven kopla do dveří.

„Nechceš svézt?“ zavolala za ní Lottie.

Vzpomněla si, že nemá klíče. Krucinál! Musí do práce pěšky. Rozmáchla se a shodila veškerý obsah kabelky ze stolu na zem.

Vtom zazvonil zvonek. Vyskočila a rozběhla se do chodby.

„Co jsi zapomněla?“ zeptala se, když otevírala dveře. Jenže to nebyla Chloe.

3. KAPITOLA

Dívka na sobě měla tmavě modrý svetr, ačkoli bylo teplé ráno.

Srovnal chůzi podle jejího tempa, držel se tak patnáct kroků za ní a prohlížel si její dlouhé nohy. Nebyly svalnaté, ale krásně štíhlé. Blond vlasy se jí natřásaly na temeni v ležérním uzlu, díky němuž vypadala ještě vyšší a štíhlejší. Na svůj věk měla pod volnou školní uniformou velká prsa. Věděl to, protože ji o víkendu zahlédl v Dannyho baru v upnutém krátkém tričku s dlouhým rukávem. V té mase rozpálených hostů upíjejících pivo na zahrádce si ho nevšimla, ale dostal se k ní tak blízko, že se mohl dotknout jejích holých zad hned nad zadkem. Chtěl jí přejet po páteři pod tenkou bavlnou, vklouznout rukou níž. Vlasy měla ten večer rozpuštěné, dlouhé a husté, několik pramínků uvízlo v hnízdečku mezi jejími ňadry. Vnímal každý detail, vrýval si je do paměti, aby se k nim mohl po libosti vracet.

Zpomalila, musel nakrátko zastavit. Šla po Gaol Street, pak po Main Street. Ke škole to odsud měla dalších deset minut.

Přinutil se soustředit na cíl. Musí ji zachránit. Věděl, proč ta dívka nosí dlouhé rukávy. Už brzy se mu bude dívat hluboko do očí a prosit, aby ji zbavil bolesti.

Spokojeně se usmál, následoval ji ulicí, pozoroval, jak si přehazuje batoh z jednoho ramene na druhé. Pomyslel si, že jí musí být horko. Velké horko. Ztratil se v myšlenkách natolik, že mu málem uniklo, když se zastavila a otočila se.

Sklonil hlavu a minul ji.

Šel dál. Normálním tempem. Všimla si ho? Ohlédl se, proč tak náhle zůstala stát. Možná ho vycítila. Bude ho vnímat jako nebezpečného satanáše, nebo jako strážného anděla? To se brzy dozví.

Ve starém přístavu přešel ulici, vyhnul se několika děvčatům klábosícím u školní brány. Pokračoval podél břehu kanálu a nepřítomně sledoval hejna much nad stojatou vodou. V hlubině číhal hladký hnědý stín – dravá ryba, která vyhlíží kořist? Věděl, že tu jsou štiky s velkými otevřenými hubami a ostrými zuby, chytají nic netušící pstruhy a cejny.

Jeho vzrušení ochablo. Prozatím. Rybička mu upláchla. Prozatím.

Bude dál proplouvat stíny a čekat na příležitost. Bude trpělivý jako štika s otevřeným chřtánem.

Table of Contents

PROLOG Kosovo 1999

VEČER, PÁTEK 8. KVĚTNA 2015

1. KAPITOLA

DEN PRVNÍ Pondělí 11. května 2015

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA