Dominic Nolan: Žena bez minulosti

Copyright © 2019 Dominic Nolan

Translation © Václav Procházka, 2019

ISBN 978-80-249-4049-6

Věnováno Val a Jimovi Nolanovým

za svobodu, kterou mi dali

Jak můžeme žít bez svých vlastních životů?

Jak budem vědět, že jsme to my, bez své minulosti?

John Steinbeck

Život, jaký jsem vedl, mi brání, abych se zabil.

Blaise Cendrars

Cokoli se událo, dávno se jí vytratilo z mysli dřív, než si to dokázala srovnat v hlavě. Pod sebou měla prázdnou matraci a zírala do zdi. V matném světle jí oči těkaly po místnosti a hledaly něco důvěrně známého – cokoli, co by jí napovědělo, kde je. Okno, důkladně po obou stranách pobité fošnami. Kdysi bílé, nyní zahnědlé levné plastické tapety, sloužící jako dekorace, nabobtnalé vlhkem a v rozích odloupané, odhalující starší vrstvu zdiva.

Důkaz o někom, kdo tu dříve bydlel.

Byla vyčerpaná. Ba co víc, bylo to, jako by jí někdo pustil žilou, jako by měla závrať a prázdno v hlavě. Měla strach, který cítila až v břiše, ale nevěděla, odkud se vzal. Vlastně nevěděla nic. Když si to uvědomila, propadla lehké panice. Měla by začít uvažovat, pomyslela si. Všechno by se jí mělo vybavit. Stačí chvíli ležet a čekat, až se objeví něco konkrétního.

Například jméno.

Její tělo o sobě začínalo dávat vědět. V hlavě jí bušilo a v ústech měla sucho. Jedno oko bylo pouhou štěrbinou, tvář byl citlivá na dotek a bolesti všude přibývalo rychleji, než ji stačila rozpoznat. Pohyb byl hotovým utrpením. S vypětím všech sil se pokusila posadit. Jako opilá se překotila na stranu, a teprve pak se jí podařilo kleknout na kolena.

Nebyla tu sama.

Ve vzdáleném rohu místnosti seděla spoře oděná dívka, opřená o zeď. Bosé nohy měla natažené před sebou.

Pokusila se na ni promluvit, ale hlas se jí zadrhl. V ústech ucítila slinu a odkašlala si. Její hlas zněl chraplavě.

„Hej.“ Nic.

„Haló?“

Jak se k dívce plazila, zjistila, že má potlučená kolena a lýtka. Byla téměř dospělá, ale díky dětskému tělu vypadala mladší. Její pleť měla barvu písku za odlivu. Všimla si její paže s drobnými vpichy kolem žil, jehly a lžíce na podlaze.

Naklonila se a podržela jí ruku pod nosem.

„Sakra!“

Na krku jí nenahmatala žádný pulz. Přitiskla jí ucho k hrudi, těsně nad kabátek, zakrývající její malá ňadra. Neslyšela nic. Dívčina kůže byla studená jako kámen.

Začala zhluboka dýchat. Dech jí nedovolovat vykřiknout.

Dveře byly zamčené, a na vnitřní straně neměly kliku. Na otvor pro klíč byla našroubovaná mosazná deska. Jedna z fošen přes okno byla uvolněná. Přiblížila se k němu po rukou a kolenou a odtrhla ji. Podívala se přes tmavé sklo a viděla, že okno je zabedněné i na venkovní straně. Posadila se a opřela o stěnu pod parapetem. Část zdi bez nátěru a nevelké otvory vyříznuté do koberce svědčily o tom, že tu kdysi stál radiátor.

Místnost byla slabě osvětlená žárovkou, zasazenou do lampy na podlaze. Stín v barvě fuchsiové červeně byl matný a rozostřený. Lampa nebyla zapojená do zásuvky v místnosti, ale přes šňůru, mizející pod dveřmi. Starý koberec asi ze sedmdesátých let míval oranžový nádech, teď byl ale zašlý a špinavý. Na řadě míst, která vypadala jako propálená, byl prodřený a celý od sazí. Všude na něm byla spousta skvrn, o jejichž původu bylo lepší moc nepřemýšlet.

Několik věcí jí bylo povědomých. Radiátor, tapeta, dveře, zámek.

Skoro necítila vlastní tep.

Po chvíli zaslechla zvuk kroků a strnula. Vycházel zpoza místnosti od dřevěné podlahy. Alespoň tak soudila. Přitiskla se ke dveřím a nastražila uši. Z dveřního rámu se odloupal starý bílý nátěr, a na podlaze utvořil drobné spirálky. Dýchala rychle a mělce, srdce jí prudce bušilo. Snažila se poslouchat. Stěnou sem z vedlejší místnosti pronikaly nezřetelné hlasy patřící dvěma lidem.

Stejnými slovy možná promlouvá sám Bůh, pomyslela si.

Kroky zněly přímo za dveřmi. Hlas toho, kdo kolem nich procházel – věděla, že jde o muže –, byl teď dobře slyšet. Nic z toho, co říkal, ale nedávalo smysl a znělo to jen jako drmolení. Zpovzdálí se ozval druhý hlas, stejně nesrozumitelný jako ten první.

Co to mělo znamenat? Zapomněla už, jak spolu lidé mluví? Měla pocit, že ať se ocitla kdekoli, nikde nebyla doma. Všude byla cizinec, bezradný a ztracený kdesi na neznámém, odlehlém místě.

První hlas náhle ustal. Sotva zaslechla zvuk klíče, odtáhla se a ulehla na matraci zády ke dveřím, aby ležela tak, jako když se probudila. Slyšela, jak někdo odemyká. Cítila na sobě něčí oči – ale nikdo nevstoupil. Zpovzdálí se ozval druhý hlas a ten, který k ní byl blíž, odpověděl. Dveře se zavřely, ale zůstaly odemčené.

Podívala se přes rameno, zvedla se a zamířila zpátky. Rychle a potichu. Dveře zapraskaly a v příští chvíli zahlédla nohy a trup jednoho z mužů o pár metrů dál u druhého vchodu na opačném konci. Seděl na stoličce a na klíně držel misku. Na rukou měl jednorázové rukavice, v jedné držel vidličku, a na hlavě měl kuklu, sahající až pod bradu. Nabral sousto špaget a zvedl ho k ústům, potřísněným omáčkou.

Skoro ji to rozesmálo. Špagety. I na ty si vzpomněla.

Ve vedlejší místnosti se ozval třetí hlas. Patřil ženě. Nešlo o řeč, jen o zvuky.

Zvuky, prozrazující strach a bolest.

Muž odložil misku na podlahu, namáhavě se postavil a poodešel místností dál, jako kdyby nechtěl, aby byl vidět. Byl tak hřmotný, že se při chůzi nakláněl ze strany na stranu. Připomínal spíš dřevorubce než chodce. Znovu se ozvaly zvuky. Jako by je vydával někdo, na koho někdo jiný právě zaútočil. Žena, která prosí o slitování.

Prosmekla se kolem dveří do haly, kde se po podlaze vinuly elektrické kabely. Dveře na konci, za těmi, odkud hluk vycházel, vypadaly jako vchod do bytu. Byly tu ještě další dvě místnosti. První, téměř přímo naproti, byla koupelna, jejíž dveře byly vyplněné mléčným sklem. Druhou byla kuchyň. Na přenosném vařiči vřela v kastrolu voda. Ve výlevce stál další kastrol, špinavý od zaschlé omáčky. Okno bylo pobité fošnami podobně jako ve vedlejší místnosti, elektrické kabely byly svedené dohromady a protažené otvorem, vyříznutým v jednom z prken, ven k rozvodné desce.

Proplížila se do koupelny. Dveře nechala otevřené tak, aby viděla do místnosti, kde byla předtím zamčená. Ve dveřích byl dosud klíč. Koupelna byla malá a bez oken, ozářená jen tlumeným světlem od lesklé podlahy. Přes okraj vany visely noviny. Ve tmě je letmo přehlédla, a jen stěží potlačila výkřik radosti, sotva přečetla pár titulků. Rozhlédla se kolem, jestli by tu nebylo ještě něco ke čtení, ale v celé místnosti nic nenašla. Skříňka nad umyvadlem byla prázdná. Jak ji zavírala, uviděla se v zrcadle. Tu tvář nepoznávala. Ne proto, že byla plná modřin, ale proto, že si byla jistá, že ji nikdy předtím neviděla. Ústa se podivně šklebila a oči měly barvu, jakou neznala. Roztřesená dosedla na podlahu pod umyvadlo, kolena u sebe. Omítnuté stěny byly holé, s výjimkou vodovodních trubek. Vaně chyběla obkladová deska. Na podlaze ležel střep rozbité dlaždice. Zvedla ho a sevřela v dlani.

Skrze stěnu se znovu ozval ženský nářek. Poslouchala – přitisknutá k průrvě v polorozpadlé zdi –, co jí dělali.

Halou se blížily těžké kroky. Přinutila se vstát a schovala se za dveřmi, přikrčená jako sprinter ve startovním bloku. Když postava, kterou uviděla přes mléčné sklo, prošla kolem, vyběhla ze svého úkrytu, vrazila do mohutného těla a zaryla do něj úlomek dlaždice.

Muž vykřikl, ohnul se a sáhl po střepu. Ruka jí po ostrém okraji dlaždice sklouzla a ona se pořezala, střep ale zůstal pevně zabodnutý pod mužovou lopatkou. Muž, ohromený nárazem, se vpotácel do místnosti. Zavřela a zamkla za ním, vytáhla klíč a mrštila jím po hrubé podlaze do tmavého rohu pod vanu.

Druhý muž hluk nepochybně zaslechl. Ten první teď křičel a kopal do dveří, které se otvíraly dovnitř. Dveřní rám odolával náporu jeho vysokých bot.

Slyšela, jak v kuchyni vře voda a prská do plamenů. Uchopila horký konec držadla a podržela kastrol nad plotýnkou. Přešlapovala na místě, až zaslechla další zvuk, který vycházel z haly.

Byl stále blíž.

Zvedla kastrol a vyrazila.

Muž měl na hlavě baseballovou čepici a přes ústa a nos šátek, takže viděla jen jeho tmavé oči, orámované hustým černým obočím. Zpoza uší mu trčely kartáče tmavých vlasů. Na sobě měl obnošené, rozedrané džíny. V pěsti svíral odepnutý pásek.

Zírali jeden na druhého, než máchla kastrolem.

Horká voda mu opařila tvář. Vydal podivný skřek a chňapal po šátku, ze kterého stoupala pára. Džíny, kolem kotníků nasáklé vodou, mu spadly. Svezl se do sedu, a poté co mu vychrstla zbylou vodu do klína, znovu vykřikl.

Mohutnější z obou mužů dál kopal do dveří a snažil se rukama a koleny zvětšit otvor mezi nimi a rámem. Přitom křičel, že ji zabije.

Tu špinavou malou čubku.

Teď jeho slovům dokonale rozuměla.

Viděla, jak druhá žena, oděná jen do špinavé bílé vestičky, klopýtá do vedlejší místnosti a cestou si z očí odhrnuje zakrvavené světlé vlasy, které jí splývaly z temene.

S kastrolem v ruce vyrazila proti své oběti a začala ji bít do hlavy. Muž vydával neartikulované zvuky a snažil se jí chytit za kotníky, ale udeřila ho do ruky dnem kastrolu. Vykřikl a ztěžka zalapal po dechu. Jak na něj mluvila, její slova nedávala smysl – podobně jako slova mužů, která slyšela předtím, ale jinak. Vložila mu ruku do kapsy od kalhot, zašmátrala v ní a vytáhla klíče. Mezitím co otvírala hlavní vchod, druhému muži se téměř podařilo protlačit ven. Jak škubal dveřmi, odletovaly z nich třísky. Zvenku na nich visela dřevěná deska, ale protože byla připevněná jen na jedné straně, šla snadno odklopit. Prošla kolem druhé ženy a zakryla si oči. Přivřela je proti slunci, jako kdyby to pro ni bylo něčím novým. Domnívala se, že je v nějakém opuštěném domě mezi čtyřmi stěnami z pálených cihel, ale všechno kolem jí bledlo před očima, jako by se dívala přes sklíčka kaleidoskopu. Byla v přízemí nízkého domu v nějakém britském městě. Okna jednotlivých bytů byla zabedněná a parkoviště za domem téměř prázdné. Asi půl míle odtud se k obloze vypínala věž sportovního stadionu. Před ní stály na třech různých místech tři výškové budovy. Připomínaly obří náhrobky, obrácené čelem k zapadajícímu slunci.

Náhle jí cosi zezadu narazilo do nohy. Tak prudce, až zavrávorala. Dveřmi se k ní přiblížil mohutnější z obou mužů a chňapl po ní.

„Běž!“ zavolala na druhou ženu. „Nezastavuj!“

Viděla, jak druhá žena zůstala na okamžik jako přikovaná k zemi, a tak na ni znovu zavolala, až se konečně dala do běhu směrem ke schodišti na konci patra.

Nakopla muže podpatkem a strhla mu hlavu k rameni. Přestal ji držet. Dopotácela se na potemnělý balkon a znovu se postavila na nohy s úmyslem vyběhnout za druhou ženou. Ocitla se však ve slepé uličce, končící žulovou zdí za dveřmi posledního bytu. Slyšela, že muž jí je v patách, zatímco druhá žena měla konečně volnou cestu. Cítila, že její nohy nedokážou pronásledovateli uniknout. Zastavila se. Dostihl ji. Prsty jeho mohutné, svalnaté ruky se jí začaly bolestivě zadírat do podpaží. Mrštil s ní o zeď balkonu. Odvrátila tvář. Čekala, že ji udeří, ale neudělal nic.

Díval se na ni zpod masky. Jako by ji studoval.

Pak ji zvedl a přehodil přes boční stěnu. Najednou byla nohama vzhůru. Přetočila se, přitahována zemskou tíží. V bocích a na stehnech cítila silný tlak. Pohlédla k obloze, a v příští chvíli dopadla na zem. Ucítila úder, jako kdyby tváří narazila do skály.

Znovu zvedla hlavu k obloze. Mlčela a zvažovala své možnosti. Za ní stálo auto. Pokusila se pod něj proplížit. Bylo důležité, aby ji nenašli dřív, dokud se nesebere. Odmítala se podvolit. V ústech něco ucítila, kousky betonu a kamínky, a snažila se je vyplivnout, ale neměla sílu.

Uslyšela hlasy a nad sebou uviděla tváře. Kdosi ji vzal za rameno a snažil se ji uklidnit. Slova přítomných jí najednou připadala důvěrně známá.

Řekli jí, aby zůstala v klidu a nehýbala se, že pomoc je na cestě.

Chtělo se jí smát. Kam si myslíte, že bych asi tak šla? Sotva bych se dostala zpod auta!

V dálce se k obloze ve spirále vinuly prstence černého dýmu, unášené podvečerním vánkem. V místech, kde se vzňaly dřevěné desky v oknech, se objevily jazyky plamenů, a hrůza, která se za nimi skrývala, začala vycházet na světlo.

Noha ji nepředstavitelně bolela. Náhle se nad ní cosi rozvlnilo. Byl to kabát, který se k ní snesl a zakryl ji. Uvědomila si, že se celá třese. Lidé říkali, že bude v pořádku, ale znělo to spíš jako otázka. Měla pocit, že je možná zná – rozhodně by si to přála.

Ozvaly se další, autoritativnější hlasy. Chtěla promluvit, chtěla se dotyčným svěřit.

Ujistit je, že je dosud naživu a že stále ještě o řadě věcí ví. Řekni mi své jméno, má milá.

Nepředpokládala, že by to bylo tak těžké. Řekni mi, co se stalo.

Nepamatuji se, řekla, nebo si to snad jen pomyslela. To je v pořádku, má milá.

Nedostali z ní nic. Nebylo to v pořádku. Nepamatovala si, co se stalo. Nepamatovala si nic z toho, k čemu došlo předtím, než se probudila v oné místnosti. Dokonce ani své vlastní jméno.

Nepamatovala si vůbec nic.

ČÁST PRVNÍ

BYLA JSEM ABIGAIL BOONEOVÁ

1

Sprchový kout – dokonce s teplou vodou – byl prostorný, takže se do něj pohodlně vešla plastová židle s nastavitelnými nohami a gumovými návleky. Všechno bylo připraveno na její návrat, včetně pokojů a ložnice. Přestavěli celý dům – a koupelnu jako první. Nový začátek. Ne že by si starý domov pamatovala.

Abigail se posadila a přitlačila pemzou na bílou kůži na patách. Když přenesla váhu na pochroumanou nohu, občas cítila, jako by se jí kost zarývala do masa. I když se jí ta nehoda stala skoro před rokem, na nohu se stále ještě nemohla plně spolehnout.

Zvedla se, z držáku stáhla ručník a omotala si jím vlasy jako turbanem. Sprchu nechala téct. Dalším ručníkem si pod pažemi ovázala tělo. Poslouchala, jestli neuslyší něco z ložnice nebo od schodů.

„Ahoj,“ zavolal Jack. Chvíli čekal a pak to zkusil znovu.

„Ahoj.“

„Neslyší tě. Je puštěná sprcha,“ řekl chlapec.

Počkala, až za sebou zabouchnou hlavní vchod, a zavřela sprchu. Cítila stále větší zlost – tak jako pokaždé. Vešla do haly. Dokonce i v prázdném domě se snažila maskovat, že upřednostňuje bolavou nohu. Doktoři jí řekli, že se dobře hojí a že není důvod kulhat.

Většinu z nich ale pokládala za šarlatány. Došla do pokoje pro hosty (vytapetovaného jednobarevným rostlinným motivem, takže připomínal módní hotel), postavila se k oknu mezi zeď a záclonu a shlédla dolů na japonský Lexus, parkující na příjezdové cestě. Vedle jejího pětadvacet let starého saaba, šedomodré ojetiny, rezivějící na bezpočtu míst, doslova zářil novotou.

Snažili se jí přesvědčit, aby se svého starého vozu zbavila, ale marně. Měl v sobě cosi podivně uklidňujícího. Možná proto, že vedle krásného domu s leštěnými dřevěnými dveřmi a výhledem na moře, stejně jako vedle luxusních japonských vozů, působil jako pěst na oko. Možná proto, že byl opotřebovaný stejně, jako se opotřebovaná cítila ona sama. Zůstal jedinou věcí na světě, která pro ni měla nějaký smysl. Zatímco Jack už seděl v autě, Quin váhal, zda má nastoupit, přestože na něj otec naléhal, ať se konečně rozhodne. Od Jacka se dověděla, že syn dostal jméno po rodné vesnici prarodičů, farmářů nedaleko Ennisu v okresu Clare. Poté co během probírky polic s knihami v Jackově studovně – jak onomu pokoji říkal – objevila výtisk knihy Berg od Ann Quinové, napadlo ji, že to celé bude nejspíš vymyšlená historka.

Konečně se za Quinem zabouchly dveře. Usadil se a začal si nervózně pohrávat se svým batohem.

Jak to bylo s jeho obědem, připraveným na cestu? Nepamatovala si, jestli si ho chystal sám, nebo to býval Jack. Nebo to dělávala ona? Kuchyň je přece spíš matčiným královstvím. Dívala se, jak auto pomalu vyjíždí z příjezdové cesty a mizí jí z dohledu na silnici. Sotva osaměla, uklidnila se, a zlost ji přešla stejně rychle, jak se v ní probudila.

V ložnici vzala ze sklenice s roztokem na nočním stolku umělé zuby, propláchla je pod tekoucí vodou a vložila do úst. Stáhla čelist a přejela je jazykem, dokud správně neseděly. Špičkou jazyka zvedla horní ret až k jizvě pod nosem. Byla sotva viditelná, a zůstala jediným znakem toho, že pravé zuby jí někdo vyrazil. Vetřela do ní trochu zvlhčujícího krému. Nezdálo se, že by to pomáhalo, ale šlo o zaběhnutý rituál. Stejným způsobem si natírala i jizvy na nohou.

Jak se vlekla dolů po schodech, zabalená do ručníků, zanechávala za sebou na koberci vlhké stopy. Velká kuchyň stála v zadní části domu. Protože byla obrácená na jih, jejím oknem sem pronikaly sluneční paprsky a ozařovaly bílý nábytek. Naplnila konvici vodou. Z příborníku nad kuchyňskou linkou vzala kávovar a vakuovou nádobu s umletou kávou. Mlela si ji sama a čerstvá zrna uchovávala v pečlivě uzavřené nádobě v mrazáku, než na ně přijde řada.

Káva stačila na dva šálky. První si dala s trochou mléka. Měla kávu ráda buď jemně ochucenou, nebo hořkou. Jack ji upozornil, že káva pro ni bude něčím novým, a připomněl jí, že do čaje si kdysi dávala dva cukry. Nedokázala si to představit.

Seděla za kuchyňským stolem a listovala v tabletu, který jí koupil Jack. Našla tu aplikaci shromažďující zprávy všeho druhu. Prohlížela jednu po druhé – přelétla očima titulek a zbytek domyslela. Zprávy a politika byly něčím, čím se dosud nezabývala. Vždycky měla za to, že nejlepší je dělat, že se nic neděje, a rozhodnutí nechat na těch, koho se týká.

Čas si zpříjemňovala pitím kávy. Do druhého šálku si nalila jen černou. Každý den jí nabízel širokou škálu možností, co dělat. Měla čas i prostředky, jak se kamkoli dopravit. Protože ale mohla dělat cokoli, většinou nedělala nic. Odnesla kávu nahoru a navlékla si džíny a tenký svetr. Z dřívějška zdědila spoustu oblečení, ale jen zřídka si vzala na sebe něco, co se nedalo složit.

Seděla v masivním křesle ve studovně, za kterou Jack utratil spoustu peněz. Téměř je zakrývalo arkýřové okno, obrácené na sever (proto pod ním bylo stále dost světla). Krátila si dlouhou chvíli četbou, stále se ještě nedokázala rozhodnout, co ji vlastně baví. Nechtěla jen to, co „zdědila“. Přiměla Jacka, aby jí slíbil, že jí neprozradí, které knihy jsou její a které jeho, a nechá ji v knihovně vybírat podle svého. Brzy vyšlo najevo, že tak jako on čte jen zřídka beletrii, ji nezajímají nejnovější objevy v psychologii.

Svou parketu si ale našla. Pustila se do rozečtené knihy Dcery jiného muže od Richarda Sterna. Byl to jediný svazek, ve kterém našla záložku. Možná tu knihu četla v době své nehody – nebo si to alespoň myslela. Celé měsíce ji nechala nedotčenou jako posvátný totem své předchozí existence, nicméně nakonec neodolala pokušení najít spojení s minulostí a začít od začátku tam, kde nic nevypadá známé. Laminovaná záložka z tuhého papíru, pokreslená pastelovou tužkou, byla na jednom místě propíchnutá a protkaná tenkou růžovou stužkou. Navzdory plastikovému pouzdru byla v důsledku letitého používání pomačkaná a v rozích zprohýbaná.

Po přečtení několika kapitol založila příslušné místo a knihu zavřela. Kromě ní měla ještě asi dvě nebo tři, které ji zaujaly. Rozhodla se, že příště přijde na řadu detektivka Smějící se policajt od Sjöwallové a Wahlööa.

V tomhle pokoji se cítila nejpříjemněji. Na rozdíl od ostatních místností nebyl přeplněný fotografiemi rozzářených, usměvavých lidí, natěsnaných před objektivem fotoaparátu v místech, u kterých si nepamatovala, že by je kdy navštívila, a těkajících skelnýma očima z místa na místo, jako by ji hledaly, zatímco ona se plíží kolem domu jako duch.

Vyhledala všechna místa, kam jezdili na prázdniny. Hodně toho o nich přečetla. Uvažovala, nakolik záleží na tom, že si nevzpomíná, že by v některém z nich byla. K čemu jsou vzpomínky na sotva poloviční život? Přesto věřila, že postupná ztráta paměti se v určitém momentě musí zkřížit s nabytými znalostmi.

Zazvonil telefon, ale nevěnovala mu pozornost. Nenásledovala žádná textová zpráva. O pár minut později zazvonil znovu. Věděla, že je to Jack. Popadla klíče a vyšla do zahrady, aby ho neslyšela. Zahrada byla malá. Na přízemní terase stál stolek a několik židlí. Hned za plotem se táhla vozovka a úzký pruh pláže, které zahradu oddělovaly od moře. Branka vedla k travnatému okraji silnice, lemující pobřeží, odkud se linula pronikavá, pro ni vždy překvapivá vůně soli.

Bydleli na periferii Larku, středověkého přístavu a viktoriánského turistického letoviska, které zdárně přežívalo na pozůstatcích obojího průmyslu. Pobřeží bylo většinou opuštěné, jako by ho pro sebe měli vyhrazené jen nadšenci, běhající pro zdraví, a ti, kdo sem chodili venčit psy. Byla tu lavička, kterou Abigail pokládala za „svou“. Posadila se, ovívaná svěžím větrem. Lamanšský průliv a jeho kalné vody byly na dosah, a Francie na obzoru za ním vypadala jako varovně zdvižený prst.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ BYLA JSEM ABIGAIL BOONEOVÁ

1