Zářit a nevyhořet

Copyright © Iva Moravcová, 2019

ISBN 978-80-242-6431-8

Úvod

Byl leden roku 2010. Večer. Vyšla jsem z práce a chystala se domů. Sedla jsem si do auta, a najednou jsem si nemohla vzpomenout, kudy se domů jede. Jen jsem zírala na palubní desku. Na přední sklo padal a padal sníh. Vystoupila jsem a chodila okolo auta, zoufale jsem se snažila probudit paměť. A všude kolem se snášely vločky sněhu a já nevěděla, kudy vede cesta tam, kde bydlím. Nedovedla jsem si vybavit trasu, kterou jsem každý den jezdila tam a zpátky a kterou jsem absolvovala nejméně tisíckrát. Takto se projevilo moje vyhoření. Jednoduše se mi zasekl software v hlavě, nějaká část mozku mi vypnula, jako by v ní cosi vyhodilo přetížené pojistky. Ten pocit byl strašný. Bála jsem se, že to může být začátek něčeho ještě mnohem horšího. Když se zasekne převařený počítač, také nevíte, kdy se konečně zase rozeběhne. A co když vyhoří úplně a vy přijdete o všechna uložená data? Už se vám to někdy stalo? Znáte ten pocit bezmoci? Přesto jsem v té šílené chvíli zachovala aspoň trochu klid a podařilo se mi zavolat telefonem pomoc a nakonec všechno dobře dopadlo. Dostala jsem se v pořádku domů.

Stalo se mi to v době, kdy jsem několikátým rokem pokračovala ve dvojí kariéře. Seděla jsem na dvou židlích a snažila se na nich udržet. Kritický byl rok 2008. Bylo mi něco přes čtyřicet let a budovala jsem vlastní, dobře rozjetou dráhu psycholožky, zároveň jsem však pomáhala svému muži s jeho firmou. Manžel totiž přišel na trh s unikátním softwarem NovaVoice na převod mluvené řeči do psaného textu a já se mu starala o obchodní politiku a prodej. Ten rok navíc zkolabovaly finanční trhy a nastala hospodářská krize a já chtěla svému muži pomoci snížit náklady. A hlavně mě ta práce zkrátka bavila. Náš software nakonec vyhrál cenu Česká hlava a manžel byl zvolen manažerem roku, čímž jsme přitáhli poměrně velkou mediální pozornost. Komunikaci s médii a veškeré public relations jsem opět zajišťovala já. Souběžně s tím vším jsem se starala o naše dvě děti. Ráno jsem je odevzdala do školy a domů jsem přijížděla často v devět večer, do té doby se o ně starala moje maminka. V nejvytíženějších obdobích jsem se vracela tak, abych je stihla vidět aspoň u večeře, po ní jsem mladšímu přečetla pohádku, se starším probrala teenagerské starosti a pak se hned vrátila zpátky k práci – dokončovala jsem ji kolem jedné ranní.

Byl to boj o nervy i o zdraví, ale všechno, co jsem tehdy dělala, mě skutečně bavilo a myslím si, že právě proto jsem to byla schopna tak dlouho vydržet. Jsem přesvědčená, že to platí obecně: Do práce můžete vkládat maximum jen za předpokladu, že vás opravdu naplňuje.

V době mého největšího pracovního přepětí, které trvalo něco přes jeden rok, se mi běžně stávalo, že jsem až do čtyř hodin odpoledne vůbec nic nevypila ani nesnědla, tedy kromě snídaně, kterou jsem se už v mládí naučila nevynechávat a držím se toho celý život. Zato na sport a víceméně na veškerý pohyb jsem úplně rezignovala. Prostě nebyl čas. Syndrom vyhoření i metody jeho léčby jsem sice znala ze svého studia psychologie i z různých odborných studií a pochopitelně i ze své praxe, ale v té době by mě rozhodně nenapadlo, že bych k němu mohla mít nakročeno i já. Vyhoření přitom nikdy nepřichází bez varování, tělo začne vysílat výstražné signály už dlouho před jeho vypuknutím. U mě to byly mimo jiné právě případy, kdy jsem začínala zapomínat: vynechávala mi krátkodobá paměť, na což jsem do té doby nebyla zvyklá. Ale nepřikládala jsem tomu větší význam, prostě jsem si občas všimla, že jsem trochu zapomnětlivá. Věděla jsem, že toho mám moc, ale mé pracovní vytížení mě motivovalo k ještě větším výkonům, brala jsem to jako výzvu k překonání svých hranic. V mládí jsem aktivně sportovala, později jsem studovala trenérství na fakultě tělesné výchovy a sportu, dokud mi další studium nepřerušil vážný úraz. Ale ta mentalita sportovce mi už zůstala, ta soutěživost, bojovnost a intenzivní snaha stále se zlepšovat. Přidat v tréninku znamenalo být lepší a silnější a vytrvalejší a já si tenhle sportovní přístup držela i v práci. Což byla chyba.

Ten lednový výpadek paměti se naštěstí ukázal být jen krátkodobou epizodou a nerozrostl se v trvalé zdravotní následky. Ale pochopila jsem, že mi tím můj organismus velmi jasně a rázně sdělil, že musím okamžitě přehodnotit celý svůj přístup k životu. Hned druhý den jsem skončila s prací. Všechny své úkoly jsem někomu předala. Najednou to šlo. Pravda, v té době už to bylo naštěstí o něco jednodušší, protože manželův software se už stihl na trhu etablovat a začal sklízet úspěchy. Nejtěžší dřina byla za námi. Můj syndrom vyhoření tak měl povahu zpětného psychosomatického rázu: Nepřišel v době nejvyššího vypětí, ale ve chvíli, kdy se situace již částečně uklidnila. To je velmi běžný jev. Například mnozí mí dnešní klienti mi líčí, jak o dovolených první dny obvykle proleží s nějakou nemocí, například s virózou. Má to tentýž důvod: Jejich tělo dostalo konečně trochu klidu a teď se vzpamatovává z předchozích stresů.

Poté, co jsem skončila s prací, jsem si naordinovala klasickou terapii pro syndrom vyhoření. To znamená, že jsem na čas přešla na životní styl, který byl pravým opakem toho dosavadního. Během několika dnů jsem si zařídila měsíční pobyt na Novém Zélandu. Zatímco u nás byl leden, tedy zima, já jsem odletěla do tepla. Zatímco v Česku jsem hovořila od rána do večera česky, na Novém Zélandu jsem musela komunikovat výhradně anglicky. Zatímco v Česku jsem žila ve velkoměstě, na Novém Zélandu jsem si vybrala malou obec v horách. Zatímco v Česku jsem za rok běžně najezdila čtyřicet tisíc kilometrů, na Novém Zélandu jsem se řízení auta po celý pobyt důsledně vyhýbala. Místo toho jsem si koupila kolo. Počítač jsem s sebou měla, ale otevírala jsem ho, jen když jsem se potřebovala přes Skype spojit s rodinou. Zato otevírat a řešit e-maily jsem si úplně zakázala.

Jediné, čeho jsem se na Novém Zélandu bála, byla samota, protože té by se měl člověk v mém tehdejším stavu vyhoření vyhnout. I to se však rychle vyřešilo – zařídila jsem si studium angličtiny v tamní jazykové škole a přes ni jsem si zajistila ubytování u místních lidí. Měla jsem jedinou podmínku, a to, aby s mou novozélandskou hostitelskou rodinou nebydlely děti, protože jsem věděla, že by to ve mně vyvolávalo vzpomínky na mé vlastní syny a stýskalo by se mi. Dostala jsem se tak do domácnosti postarších Australanů, kteří se přistěhovali na Nový Zéland za svými dospělými dětmi, které již bydlely ve vlastním i se svými rodinami. Pro tento manželský pár byl Nový Zéland tak jako pro mě novou a dosud nepoznanou zemí, a tak jsme občas vyráželi společně na výlety, občas mě učili chytat v mořských zálivech ryby. Společné bydlení tak rychle přerostlo v přátelství, které mi od obávaného pocitu samoty výrazně pomohlo. Další přátele jsem si našla v jazykové škole. Vesměs šlo o lidi mého věku z různých koutů světa a ukázalo se, že se tu mnozí z nich ocitli z velmi podobných důvodů jako já. Jen první týden školy jsem ještě nedokázala být moc společenská. Byla jsem pořád ještě psychicky i fyzicky příliš unavená. Zatímco si ostatní z mé skupiny studentů užívali bujarých večírků, mně se chtělo pořád jenom spát a většinu těch prvních dnů jsem usínala, ještě když bylo nad horami světlo. Každopádně mohu říct, že ten čas strávený na Novém Zélandu byl můj nejkrásnější pobyt v zahraničí. A to jsem tam původně jela jenom na terapii.

Příchod éterické ženy

Když jsem se z Nového Zélandu vrátila, doznívaly ještě nějaké mediální akce spojené s manželovým byznysem. Jedna se konala v klubu České manažerské asociace. Měla jsem tam vystoupit. Když mi moderátor předával mikrofon, představil mě jako „éterickou Ivu Moravcovou“. Nejprve jsem se tomu přívlastku smála, ale později mi došlo, že jsem se v očích lidí ze svého okolí skutečně změnila: že se na mně ten restart na Novém Zélandu viditelně podepsal a přidal mi určitou jemnost a klid. Každopádně, ten výstup na akci České manažerské asociace byl jednou z mých posledních prací, které jsem pro manželovu společnost vykonala. Věděla jsem, že si už nemůžu dovolit dál sedět na dvou židlích, a tak jsem se do jeho firmy už nevrátila, pokračovala jsem pouze ve své psychologické praxi. Moje firma sice po tom mém vyhoření a přes měsíc trvajícím restartu nefungovala úplně ideálně, ale nebylo to nic, co by se nedalo napravit.

Samozřejmě jsem přitom nechtěla spadnout do předchozího šíleného pracovního koloběhu. Syndrom vyhoření donutí člověka zamyslet se nad plánováním času a práce. A nad přístupem ke světu. Dříve jsem se snažila každému, kdo po mně něco chtěl, v co nejkratším čase beze zbytku vyhovět. Po restartu jsem si ověřila, že rychlé střídání koncentrace na různé druhy úkolů bere člověku obrovské množství psychické energie. A tak jsem si rozvrhla denní pracovní program na hodiny, kdy se věnuji e-mailům, a na hodiny, kdy telefonuji, na dobu, kdy přijímám návštěvy klientů, a na dobu, kdy například vypracovávám znalecké posudky. A tak dále. A toto rozdělení práce se snažím striktně dodržovat. Že se z mnohých z nás stávají otroci moderních technologií, je známá věc. Ale není to nevyhnutelnost. Mobil nám přece velmi spolehlivě ukáže, od koho máme nepřijatý hovor, a umožňuje nám zavolat dotyčnému zpátky ve chvíli, kdy se nám to hodí. Tak proč toho nevyužívat? I drtivá většina zpráv a e-mailů může pár hodin počkat, aniž by se zhroutil svět. Také jsem si v jednání s klienty nastavila zdravou míru asertivity. Mnozí lidé vám řeknou, že takový přístup není ke klientům vstřícný, ale já s tím nesouhlasím. Nemáte přece povinnost být komukoli pořád po ruce, nonstop na příjmu, pokud tedy nejste zrovna zaměstnanci záchranné služby nebo hasiči, jinými slovy, pokud být neustále na příjmu nemáte přímo v popisu práce. A věřte, že většina profesí to v popisu práce nemá.

Po příjezdu z Nového Zélandu jsem zase začala sportovat a s manželem jsme zavedli zvyk vyjíždět pravidelně o víkendech za Prahu do přírody, kde vypínáme veškeré myšlenky na práci. Zatímco dříve jsem většinu večerů končila utrmácená u televize, teď jsem začala chodit dříve spát a před usnutím si čtu. Zároveň jsem začala brát skutečně vážně svoji životosprávu a zvykla si na určité rituály, které mi připomínají, že mám jíst a pít. Některé jsou velmi prosté, třeba si ráno připravuji jídlo do krabiček na celý pracovní den. Může se vám to zdát směšné a banální, ale hodně vytížený člověk na takové základní potřeby zkrátka zapomíná, stejně jako jsem na ně dříve zapomínala já. Dalším rituálem je to, že po večeři už nikdy nepracuji. Nanejvýš napíšu jeden dva maily, ale rozhodně už neřeším žádné velké projekty.

A v neposlední řadě mi můj velký životní restart připomněl, že před kariérou má přednost rodina a před rolí podnikatelky role mámy. Tehdy v roce 2010 byli oba mí synové už dost samostatní, a tak i můj odlet k protinožcům a měsíční absenci přijali bez problémů, ten starší za mnou pak dokonce na poslední dva týdny přiletěl a zůstal na Novém Zélandu půl roku studovat. Vím, že mou největší chybou bylo vkládat téměř veškerou energii a pozornost do práce a kariéry a vše ostatní včetně rodiny i vlastního zdraví odklánět na druhou kolej. Takto člověk objektivně nemůže žít fyzicky ani psychicky správně. Ale ze všeho nejtěžší je si to uvědomit.

To je tedy stručný příběh mé osobní krize, která mi změnila život. K lepšímu. Navíc mě osobní zkušenost donutila, abych se začala syndromem vyhoření opravdu nadstandardně důkladně zabývat. A z hlediska své profese vlastně můžu říct, že se to stalo právě včas, protože mi poté začali chodit do ordinace další a další lidé, které syndrom vyhoření postihl. Je to fenomén, který je v posledních letech rozhodně na vzestupu a postihuje stále více lidí. A proto vznikla tato kniha. Najdete v ní deset kapitol, které poskytují základní návod, jak syndromu vyhoření předejít, jak poznat jeho první příznaky a co dělat, pokud vás postihne. A za každou kapitolou následuje jako příklad z praxe příběh jedné zajímavé a úspěšné osobnosti, který onu kapitolu volně doplňuje a ilustruje. Střídají se v nich osobnosti známé s osobnostmi, které byly mými klienty a přály si zůstat v anonymitě. Jsou tam lidé, kteří syndromem vyhoření prošli, i lidé, kteří se mu dokážou vyhýbat i přesto, že jsou mimořádně úspěšní a poměrně hodně vytížení. Příběhy mají formu rozhovoru, což v případě mých klientů znamenalo, že jsem musela použít jistou autorskou licenci a ptát se jich na projevy jejich problémů a na průběh terapie, zkrátka předstírat, že neznám něco, u čeho jsem asistovala coby odborná terapeutka, a že příhody, které jsem s nimi prožívala, mi nejsou známé. Ale bez této autorské licence bych vám jejich příběhy a cesty ven z životních krizí nemohla popsat.

Doufám, že vás tato kniha bude bavit a zároveň vám přinese rady, díky kterým se do podobných krizí jednou sami nedostanete.

Životospráva a biorytmy

Při léčbě vyhoření začínáme vždy životosprávou jako tím prvním. Vždy je to první otázka, kterou klientům pokládám. Jak žijí a jak se stravují. V mé praxi se to osvědčilo. Když ke mně přijdou lidé ve zbědovaném stavu, nejprve je třeba, aby se dostali do lepší kondice. Až pak přejdeme k jemnějším nuancím jejich života. Nemůžeme společně překonávat životní obtíže, pokud jsou zničení a bez energie. Nemůžeme filozofovat, dokud jsme nevyřešili základní věci.

Občas s tím mají lidé problém – přijdou za mnou jako za psycholožkou a já se jich ptám, co jedí. Musím je přesvědčit, aby mi věřili, že životospráva a biorytmy jsou základ, na němž lze pak budovat další patra.

A velmi často se dozvím, že první věc, kterou do sebe po ránu vpraví, je káva. A to až v práci. Co znamená pro náš organismus, když si po ránu nedáme nic a v práci kafe? Řekněme, že jdeme mezi desátou jedenáctou spát a dopřejeme si těch lékaři doporučovaných osm hodin spánku. To znamená, že můžeme v pohodě vstávat mezi šestou a sedmou ranní. Tou dobou je naše tělo hladové a potřebuje nastartovat. Organismus je jako stroj. Potřebuje palivo. A psychika je odrazem toho, jak jíme. Psychický stav vyrůstá z našeho vnitřního fyziologického prostředí. Když tedy ráno nedáme tělu palivo, nemá energii, aby optimálně „běželo“. A optimálně nepoběží ani naše psychika. Ráno se tedy musíme nasnídat. Nejlepší snídaně je samozřejmě taková, kterou můžeme vnímat jako takové ranní pohlazení, jež si užijeme. Ale i když se stane, že nám snídaně z různých důvodů potěšení zrovna nečiní – nemáme na ni třeba náladu –, musíme své tělo zkrátka respektovat jako onen zmíněný stroj, který potřebuje energii. Proto je dobré o snídani přemýšlet. Tvrdím, že hodně zaměstnaný člověk by měl plánovat až na tři dny dopředu, co bude mít k jídlu, a podle toho si dopředu nakoupit, aby nemusel experimentovat s nějakým potravinovým provizoriem nalezeným na dně prázdné lednice nebo v zadním regálu ve spíži.

Pak přijde oběd, ten je také třeba dodržet. Ale měli bychom si dávat pozor, aby nebyl moc těžký, obzvlášť pokud pracujeme duševně. A nakonec dne nás čeká nějaká odlehčená večeře. Ale pozor, mezi tím jsou svačiny. A opět je dobré už ráno myslet na to, co budete mít během dne k svačině. Abyste si z nouze a z hladu nekoupili sušenky, které vašemu tělu nijak neprospějí, jen „zacpou“ ten pocit hladu.

Souběžně s tím vším je samozřejmě naprosto nezbytné přijímat dost tekutin. Zejména duševně pracující lidé mi říkají, že odpoledne často či pokaždé cítí velkou únavu. A právě na této únavě se ten nedostatek tekutin výrazně projevuje. Svým klientům proto radím, aby využívali různé pomůcky, které jim budou pořád připomínat, že mají PÍT. Kdo jezdí hodně autem, nechť si umístí někde vedle sebe láhev vody. Ne velkou, jedenapůllitrovou, z ní se špatně pije a je nutné ji pokaždé odšroubovat a zašroubovat. Dejte si tam tu menší, sportovní, s hubičkou na pití. A počítejte s tím, že hodina jízdy = jedna vypitá půllitrová láhev vody. Když máte jednání, neodmítejte vodu a nealko nápoje a neostýchejte se pravidelně dolívat.

Řekni mi, co jíš, a já ti řeknu, proč jsi unavený

Vedle dostatečného přísunu vody pomáhá proti pravidelné odpolední únavě nebo jakékoli časté únavě i přísun látek, které podporují mozkovou činnost. To jsou hlavně mastné kyseliny omega-3 a omega-6, které jsou třeba v ořeších. Často tedy stačí mít pořád po ruce hrst ořechů. Ty nasytí váš nervový systém, a přitom po nich neztloustnete. Na únavu pomáhá i hořčík, který se dá koupit v lékárnách jako potravinový doplněk. Na odbourávání vysokého a častého stresu zase pomáhá vitamin B. I ten se dá koupit nebo ho najdete v para ořeších, ve vlašských ořeších, arašídech a slunečnicových semínkách.

Ale také v luštěninách nebo třeba v brokolici. A pochopitelně v mase.

Ovšem složení té správné snídaně, obědu a večeře i svačin mezi nimi se vyplatí konzultovat s nějakým skutečně odborným výživovým poradcem. Já jsem se pro potřeby této knihy poradila s MUDr. Bronislavou Chlebovcovou, která se výživou zabývá dlouhodobě.

„Strava má dvě základní části. První jsou makroživiny, což jsou živiny, které potřebujeme v desítkách gramů: sacharidy, bílkoviny, tuky, vláknina a voda. To je 5 makrosložek potravy. Druhou jsou mikroživiny, kam patří vitaminy, minerální látky, stopové prvky a podobně. Je důležité, aby strava v průběhu celého dne měla z hlediska těchto pěti složek správné složení. Většina lidí má stravu nevyváženou, převládají v ní tuky a sacharidy a je v ní jen velmi málo vlákniny a vody. Informovanost o potřebě vody se už hodně zlepšila, ovšem u vlákniny je to pořád zoufalé, typická česká strava jí obsahuje velmi málo,“ vysvětluje Bronislava Chlebovcová. A dodává, že pokud bychom chtěli toto vlákninové skóre vylepšit, pak máme sáhnout po ovoci a zelenině, tam vlákniny najdeme opravdu hodně. Dost jí je i v celozrnných potravinách, jako je celozrnné pečivo, rýže natural, celozrnné těstoviny. A v luštěninách. To jsou vesměs potraviny, které lidé nejedí každý den. Nebo je nekonzumují vůbec. Přitom zrovna luštěniny bychom měli správně jíst dvakrát až třikrát za týden.

„Sacharidy jsou základním zdrojem energie. Většina sacharidů se v těle rozloží na glukózu, která slouží jako palivo. Z molekul glukózy se také tvoří látka zvaná glykogen, ta je zdrojem energie během fyzické zátěže, třeba při sportu, proto jsou sacharidy v jídle důležité pro tvorbu glykogenových zásob ve svalech. Sacharidy se dělí na dvě základní složky. První jsou složené polysacharidy, které obvykle najdeme v přílohách většiny běžných jídel: v rýži, těstovinách, bramborách nebo třeba v pohance, to vše jsou složené polysacharidy. A potom jsou jednoduché cukry, mezi něž patří všechna sladila: cukr, med, sirupy a sladké ovocné šťávy,“ popisuje Bronislava Chlebovcová druhou z pěti makrosložek.

„Dále máme tuky. Ty mají ze všech makroživin největší energetickou hodnotu a slouží nám jako dlouhodobá zásobárna energie v organismu. Tuky můžeme lidově a zjednodušeně dělit na ,hodné‘ a ,špatné‘. Možná jste slyšeli výraz nasycené a nenasycené mastné kyseliny. Zjednodušeně řečeno, ty nasycené patří mezi špatné tuky (hlavně tuky v mase, sádle a mléčných výrobcích, ale i v kokosovém oleji, který je třeba v čokoládě) a nenasycené mezi hodné tuky (tam patří tuky z ryb, tuky v avokádu, ve slunečnicovém a řepkovém oleji nebo v ořeších a semínkách). Ořechy a semínka jsou téměř samý tuk, a tak jsou energeticky velmi bohaté, zasytí vás na dlouhou dobu, a přitom jsou to tuky zdravé,“ pokračuje MUDr. Chlebovcová ve výkladu o makroživinách.

Výklad končí poslední složkou a tou jsou bílkoviny neboli proteiny. Ty se dělí na bílkoviny rostlinného a živočišného původu. „Ty živočišné najdeme v mase, vejcích, rybách a mléčných výrobcích. Rostlinné v luštěninách, sóji, v ořeších a semínkách. Jinak také dělíme bílkoviny na plnohodnotné a neplnohodnotné. Bílkoviny jsou totiž složené z takzvaných aminokyselin. A aminokyseliny jsou jakési základní kameny, ze kterých se skládá téměř vše v našem těle – svaly, kolagen ve vlasech, kůže i látky, které se starají o naši imunitu. Bílkoviny hledejte za každým procesem v organismu. A aby nám ty procesy fungovaly a aby byl stavební materiál těla správně poskládán, potřebujeme takzvané nezbytné neboli esenciální aminokyseliny a ty se ve správném poměru nacházejí pouze v plnohodnotných bílkovinách,“ říká Bronislava Chlebovcová. „Plnohodnotné bílkoviny najdeme pouze mezi těmi živočišnými, z rostlinných je obsahuje jedině sója. Takže pokud se rozhodnete, že budete vegani, je velmi důležité, abyste správně kombinovali bílkoviny, abyste zajistili příjem všech aminokyselin,“ dodává odbornice na výživu.

Podle MUDr. Chlebovcové je ovšem třeba mít na paměti, že téměř žádná potravina není jen jednosložková, to znamená, že neobsahuje jenom tuk, jenom sacharidy nebo jenom bílkovinu. Většina je kombinací všeho, pouze některá ze složek výrazně převažuje. A stejně tak by měla být kombinací všeho i zdravá strava.

„Za mě zdravá strava neznamená, že něco vynechávám. Zdravá strava znamená jíst všechno, i to špatné, i to dobré, ale ve správně vyváženém množství. I ve zdravé stravě je místo pro bůček a sladkosti. Většinou se mě pacienti a klienti ptají: ‚A co banány, je to dobrá potravina, nebo špatná?‘ Nebo: ‚A co bůček, můžu, nebo nemůžu?‘ Lidé se ptají na konkrétní potraviny, ale základem správného stravování je celková skladba našeho jídelníčku. A když je tato skladba harmonická, pak je v ní místo pro všechno,“ uzavírá Bronislava Chlebovcová svůj výklad.

Proti vyhoření pomáhá pohyb

Naprostá většina mých klientů, kterým jsem pomáhala vyhoření překonat, byli lidé duševně pracující. Čím to je? Za vysvětlením musíme do pravěku. Když si představíme našeho prapředka, uvědomíme si, že i ten zažíval řadu stresových situací. Taková typická stresová situace vznikla ve chvíli, kdy člověk stál před problémem, jak sežene potravu a zažene hlad a jestli ho cestou za potravou něco nesežere nebo jestli ho kolega pračlověk nezabije. Každá stresová situace představovala problém a náš pračlověk v sobě musel najít motivaci, aby ho svou vůlí překonal. Aby pronásledoval nějaké zvíře tak dlouho, až ho uštve a uloví. Dnešním slovníkem bychom řekli, že prováděl aerobní fyzickou činnost. A během této fyzické zátěže „spálil“ adrenalin a další stresové hormony, které se mu z onoho pocitu nebezpečí a nejistoty vlily do těla. Dnes máme podobné cíle jako ten pračlověk: uživit rodinu a sebe samé. A podobné obavy z neúspěchu. Jen na rozdíl od pračlověka sedíme za pracovním stolem a přemýšlíme a telefonujeme a koukáme se do nejrůznějších obrazovek a displejů. Vyplavují se nám do těla stresové hormony, ale my je nespalujeme. A když necháme takové hormony dlouhodobě působit na náš organismus, začnou se u nás projevovat ty dnes tolik diskutované psychosomatické choroby. Najednou máme angínu a nepamatujeme si, že bychom někde nachladli, na kůži se nám objevují ekzémy a nevíme proč, máme potíže se zažíváním, propuknou u nás onkologická nemocnění… Psychosomatické projevy mají obrovské množství podob.

Proto se v této knize pravidelně opakuje jako mantra, že by si měl každý člověk alespoň dvakrát až třikrát týdně dát pořádnou fyzickou zátěž aerobního typu. To znamená fyzické cvičení, při kterém se nám zrychlí tep na určitou frekvenci – tento stav by měl trvat delší dobu, nejméně deset minut, abychom se pořádně zadýchali. Při tom nejenže spálíme škodlivé stresové hormony, ale zároveň vyplavíme do organismu jiné hormony, například endorfiny, takzvané hormony dobré nálady. Lidé, kteří pravidelně sportují, zažívají pravidelné stavy blažené únavy, tu postsportovní euforii, při níž máme mnohem optimističtější pohled do budoucnosti, uvolníme se, spadne z nás napětí a tíha a znovu získáme nadhled.

Sport je péčí o duši.

Biorytmy

Naši předkové uměli své biorytmy, tedy rytmy fungování svého organismu, poslouchat mnohem lépe než my. Uměli přirozeně oddělit fázi denního života, kdy pracovali, lovili, bavili se a byli bdělí a aktivní, a fázi nočního života, kdy odpočívali a spali.

Dnes biorytmy neposloucháme, přehlušili jsme je potřebami kariérními a společenskými: Musíme být výkonní v práci, která často trvá déle než osm hodin, a po práci musíme být „nabušení“ energií a schopností okouzlující konverzace na večírku a po příchodu pozdě domů z večírku být skvělí milenci a brzy ráno všímaví a empatičtí, zábavní a trpěliví rodiče. Nemáme čas se nad svým tělem zamyslet.

Za starých časů lidé navíc neměli tolik možností své biorytmy narušovat. S večerem padla tma, s úsvitem přišlo světlo. Dnes máme všude tolik umělého světla, že se rozdíly mezi nocí a dnem stírají. A není to tak, že jakmile zhasneme světla, zhasne i centrum naší bdělosti v mozku a s tmou přijde spánek. Náš rozjetý mozek ještě docela dlouho dobíhá. Mnohá naše umělá světla, od zářivek až po obrazovky, vyzařují pronikavé bělomodré světlo, které nás „nastartuje“, protože takové světlo vidíme přes den, kdy svítí slunce, a náš mozek to tedy vyhodnotí tak, že je čas být v bdělém stavu. Miliony let se mozek našich lidských a zvířecích předků řídil rytmy přírody a podle nich jsou nastavena jejich „čidla“ a „soukolí“. Když se stmívá, světlo na obloze tmavne a získává žlutooranžové a červené tóny, máme to spojené s uklidněním na konci dne. Takže se říká, že do místností, kde chceme relaxovat, bychom neměli instalovat pronikavá bílá nebo namodralá světla, např. zářivky. Moderní města jsou oblasti, kde je v noci výrazný světelný smog a poměrně velký hluk. A tak si podmínky ke spánku musíme vytvořit, což zní jako samozřejmost, ale řada mých klientů to opomíjí a pak se ukazuje, že jejich špatný spánek souvisí třeba se špatným odhlučněním a zatemněním. Ale tím to nekončí. Vytvořit si podmínky k spánku znamená také to, že nejméně hodinu před ulehnutím nebudeme zírat do monitorů a displejů a budeme si třeba číst normální, „papírovou“ knihu, samozřejmě při tlumeném osvětlení, zajištěném třeba stolní lampičkou.

Lidé se syndromem vyhoření mívají biorytmy narušené. Obecně to vede k vyčerpání, k neuroticismu, ke ztrátě koncentrace. Spánek hraje zásadní roli při regeneraci buněk v našem těle. A když si spánek zkracujeme, nebo ho úplně vynecháváme, nedáváme organismu šanci, aby se regeneroval.

Table of Contents

Úvod

Životospráva a biorytmy