Přeložila Daniela Orlando

Copyright ©2004 by Guy Gavriel Kay

All Rights Reserved

Copyright ©2019 for the Czech translation by Daniela Orlando

Copyright ©2019 for Cover by Hachette Book Group, Inc.

Copyright ©2019 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6346-5

Georgi Jonasovi

Postavy

(neúplný seznam)

Anglsynové

Aeldred, syn Gademarův, král anglsynský

Elswith, jeho královna

Athelbert, Judit, Kendra, Gareth, jeho děti

Osbert, syn Cuthwulfův, Aeldredův komoří

Burgred, jarl denferthský

Erlingové

Thorkell Einarson, „Rudý Thorkell“, vyhnanec z ostrova Rabady

Frigga, jeho manželka, dcera Skadiina

Bern Thorkellson, jeho syn

Siv, Athira, jeho dcery

Iord, rabadská věštkyně, v ženském dvorci

Anrid, žena sloužící v ženském dvorci

Halldr Tyčka, dříve rabadský místodržící, zesnulý

Sturla Ulfarson, „Sturla Jednoruký“, rabadský místodržící

Gurd Thollson, Brand Leofson, Karsten Friddson, Garr Hoddson, Guthrum Skallson, jormsvičtí žoldnéři

Thira, prostitutka v Jormsviku

Kjarten Vidurson, vládce Hlegestu

Siggur Volganson, „Volganovec“, zesnulý, Mikkel Ragnarson, Ivarr Ragnarson, jeho vnuci

Ingemar Svidrirson z Erlondu, poplatný krále Aeldreda

Hákon Ingemarson, jeho syn

Kyngaelové

Ceinion z Llywerthu, velekněz Kyngaelů, „Cingalus“

Dai ab Owyn, dědic knížete Owyna z Kadyru

Alun ab Owyn, jeho bratr

Gryffeth ap Ludh, jejich bratranec

Brynn ap Hywll z Brynnfellu v Arberthu (a dalších sídel), „Erlingova zhouba“

Enid, jeho manželka

Rhiannon mer Brynn, jeho dcera

Helda, Rania, Eirin, Rhiannoniny ženy

Siawn, velitel Brynnovy válečné družiny

Ostatní

Firaz ibn Bakir, kupec z Fezany v chalífátu Al-Rassan

PRVNÍ ČÁST

Kapitola 1

Hledá se kůň, řekli mu.

Na jeho nalezení vázlo všechno ostatní. Ostrovní tržiště bylo toho šedého jarního rána plné lidí. O hřmotné ozbrojené vousáče zde sice nebyla nouze, ale žádný z nich nepřišel za obchodem. Ne dnes. Tržiště nezahájí provoz, i kdyby zboží na lodi z jihu bylo sebelákavější.

Očividně dorazil v nevhodnou chvíli.

Firaz ibn Bakir, kupec z Fezany, úmyslně ztělesňující slovutný chalífát Al-Rassan ve svém pestrobarevném hedvábí (v lezavém větru ani zdaleka dost teplém), nedokázal v tom zdržení nevidět další z trestů vyměřených za prohřešky, jichž se dopustil ve svém ne zcela ctnostném životě.

Pro kupce bylo těžké žít ctnostně. Obchodní partneři vyžadovali zisk a člověk mohl stěží vykazovat zisk, pokud zbožně přehlížel potřeby – a možnosti – hmotného světa. Ibn Bakir už dávno došel k závěru, že askeze pouštních horlivců není nic pro něj.

Zároveň by však bylo krajně nespravedlivé naznačovat, že vedl zahálčivý a zpohodlnělý život. Právě přestál (s veškerým klidem, který mu dopřál Ašar a všechny svaté hvězdy) tři bouře na předlouhé plavbě po moři na sever a pak na východ, během níž se musel jako obvykle potýkat se žaludkem zvedajícím se v rytmu vln a vratkým korábem řízeným ustavičně opilým kapitánem. Pití bylo samozřejmě znesvěcením Ašarových zákonů, ale ibn Bakir nebyl, žel, v postavení, kdy by zrovna k této věci mohl zaujímat pevný mravní postoj.

Pevnosti se mu ostatně nedostávalo během celé plavby.

Mezi ašarovci ve východních pravlastích Ammuz a Sorijja i v AlRassanu se říkávalo, že lidstvo lze rozdělit do tří skupin – na živé, mrtvé a mořeplavce.

Ibn Bakir byl dnes vzhůru už před úsvitem a v modlitbách děkoval posledním hvězdám noci za to, že se konečně může opět počítat k požehnané první skupině.

Zde na odlehlém pohanském severu, na tomto větrem ošlehaném tržišti na ostrově Rabady, se už nemohl dočkat, až se bude moci pustit do směňování svých kůží, plátna, koření a sečných zbraní za kožešiny, jantar, sůl a těžké sudy sušených tresek (ty potom na zpáteční cestě prodá ve Ferrieres) – a okamžitě odplout pryč od těchto barbarských Erlingů páchnoucích rybami, pivem a medvědím tukem, kteří byli schopní při smlouvání o ceně zabít člověka a upalovali své mrtvé vůdce – po divošsku – na lodích s veškerým jejich majetkem.

S tím posledním, jak se dozvěděl, souvisel i hledaný kůň. Kvůli němu byl smuteční obřad Halldra Tyčky, který vládl na Rabady až do předpředvčerejška, dočasně pozastaven k viditelnému zděšení všech shromážděných válečníků a kupců.

Ukázalo se, že jde o těžkou urážku jejich bohů dubu a hromu i přetrvávajícího stínu Halldra (který nebyl nijak laskavý zaživa a nedalo se čekat, že by jako duch zvlídněl). Bylo na místě očekávat neblahá znamení svrchované důležitosti. Nikdo nestál o to, aby se v trhovém městě zdržoval rozlícený bezprizorný duch. Ozbrojenci v kožiších postávající na větrném náměstí byli víceméně do posledního muže ustaraní, rozhněvaní a opilí.

S tím, kdo ho seznámil se situací, absurdně rozložitým holohlavým Erlingem jménem Ofnir, se ibn Bakir znal z předchozích dvou plaveb. Už mu několikrát pomohl za příslušný poplatek – Erlingové byli sice nevzdělaní pohanští uctívači stromů, ale měli jasnou představu o tom, jakou cenu mají jejich služby.

Ofnir strávil několik let na východě jako člen karčské gardy sarantského císaře. Přivezl si odtamtud trochu peněz, zahnutý meč v pochvě posázené drahokamy, dvě nápadné jizvy (z toho jednu na temeni) a ošklivou nemoc, kterou si uhnal v bordelu nedaleko sarantského nábřeží. A také slušnou znalost onoho obtížného východního jazyka. Navíc – naštěstí – ovládal tolik slov z ibn Bakirovy ašarštiny, že mohl dělat tlumočníka hrstce bláhových kupců ochotných plavit se z jihu podél skalnatého závětrného pobřeží a pak mrazivými bouřlivými vodami těchto severských moří na východ za účelem obchodování s barbary.

Erlingové byli drancovníci a piráti pustošící svými válečnými veslicemi nejen všechny zdejší země i vody, ale také – stále častěji – jižní kraje. I piráti však podléhali kouzlu obchodu a Firaz ibn Bakir (se svými obchodními partnery) z této pravdy těžil. Dokonce tak hojně, že se sem vracel už potřetí a teď stál v řezavém větru tohoto mrazivého rána a čekal, až Erlingové spálí Halldra Tyčku na lodi s jeho zbraněmi, zbrojí, nejcennějšími předměty z jeho domu, dřevěnými podobiznami bohů a jednou z jeho otrokyní… a koněm.

Kůň byl sivák k pohledání, Halldrův miláček, a ztratil se. Na velmi malém ostrově.

Ibn Bakir se rozhlédl. Z náměstí se dalo jedním pohledem obsáhnout skoro celé Rabady. Přístav, kamenitá pláž s dvacítkou erlinských plavidel a jeho obrovským korábem – první letošní lodí z jihu, což by správně měla být skvělá zpráva. Toto město skýtající domov nanejvýš několika stům duší bylo považováno za významný severský trh, čímž se fezanský kupec, který pobýval u chalífy v Kartadě, navštívil chalífovu zahradu a slyšel hudbu tamních vodotrysků, vskrytu duše bavil.

Zde nebyly žádné vodotrysky. Za kolovou hradbou a příkopem táhnoucím se kolem ní byl vidět slepenec kamenitých políček, potom pasoucí se dobytek a úplně vzadu borový les. Ibn Bakir věděl, že za lesem už pokračuje moře a za úžinou začíná skalnatý mys Vinmarku, kde jsou další statky, pobřežní rybářské osady a pak prázdno – dlouhý pás hor a stromů zasahující až do míst, kde sobi (prý) tvoří tak velká stáda, že se jich nelze ani dopočítat, a lidé, kteří mezi nimi žijí, se vydávají na lov s parožím na hlavách a o zimních nocích slouží krvavé obřady.

Ibn Bakir si ta vyprávění zapsal během poslední zpáteční plavby a vylíčil je chalífovi při slyšení v Kartadě, kdy mu předal své zápisky spolu s kožešinami a jantarem. Na oplátku dostal dva dary – náhrdelník a okrasnou dýku. Teď ho znají i v Kartadě.

Napadlo ho, že by mohlo být dobré vidět tento pohřeb a zaznamenat jeho průběh – pokud ten zatracený obřad vůbec někdy začne.

Ošil se. Foukal tady mrazivý vítr. To už se k němu blížil neuspořádaný hlouček mužů křižujících náměstím jako posádka neviditelné lodě. Jeden z nich klopýtl a vrazil do druhého; ten zaklel, odstrčil ho a hmátl po sekeře. Pak se do toho vložil třetí a za odměnu schytal úder do ramene. Nevěnoval mu víc pozornosti než komářímu štípnutí. Další hromotluk. Všichni jsou to samí hromotluci, pomyslel si ibn Bakir smutně.

Až teď mu došlo, že dnes opravdu není nejvhodnější doba být cizincem na Rabady, když je místodržící mrtvý (použili sice erlinský výraz, ale co se týkalo ibn Bakira, znamenal v podstatě totéž co místodržící) a jeho pohřební obřad překazilo tajemně zmizelé zvíře. Mohlo by to vzbudit podezření.

Když se skupinka přiblížila, rozpřáhl ruce dlaněmi nahoru a sepjal je před sebou. Vysekl obřadnou úklonu. Někdo se zasmál. Někdo se zastavil těsně před ním, tápavě natáhl ruku a promnul v prstech světležluté hedvábí jeho tuniky, na níž zůstal po jeho dotyku mastný flek. Jeho tlumočník Ofnir pronesl něco v jejich jazyce a ostatní se dali opět do smíchu. Ibn Bakir už mezitím zpozorněl a teď měl za to, že rozeznal určité zmírnění napětí. Netušil, co si počne, jestli se mýlí.

Na obchodování s barbary se dalo hodně vydělat, ale zisk byl přímo úměrný riziku, které se s takovou cestou pojilo – a nečíhalo jen na moři. Ibn Bakir byl nejmladší společník, investoval méně než ostatní a vydělával si svůj díl tím, že to byl on, kdo podnikal cestu… kdo dovoloval masitým barbarským prstům páchnoucím žluklým tukem, aby ho tahaly za oděv, zatímco on se usmívá, uklání a neslyšně počítá hodiny a dny zbývající do chvíle, kdy jeho koráb bude moci odplout s vyprázdněným a opět naplněným podpalubím.

„Oni říká, že teď už ví, kdo bere Halldr kůň.“ Ofnir mluvil pomalu a nahlas, jako s prosťáčkem. Stál tak blízko, že ibn Bakir cítil v jeho dechu závan solených sleďů a piva.

Přinášel však velmi libé zprávy. Zjevně nedošli k závěru, že s tím má co do činění ten cizinec, kupec z Al-Rassanu. Ibn Bakir pochyboval, že by dokázal se dvěma tucty slov v jejich řeči a Ofnirovou chabou jazykovou výbavou poukázat na očividnou skutečnost, že připlul teprve včera odpoledne a nemá žádný myslitelný (ani jiný) důvod brzdit místní obřady krádeží koně. Tihle chlapi teď zrovna nebyli s to náležitě posoudit pádnost argumentace.

„Kdo to udělal?“ Zajímalo ho to jen okrajově.

„Sluha od Halldr. Prodaný do dům. Otec špatně zabije. Pošle pryč. Syn teď bez správná rodina.“

Krádež se u nich zřejmě dá vysvětlit absencí rodiny, pomyslel si ibn Bakir jízlivě. Tak nějak to znělo v Ofnirově podání. Znal doma někoho, koho tím pobaví u sklenky dobrého vína.

„A tak utekl s tím koněm? Kam? Do lesa?“ Ukázal k borovému hvozdu za poli.

Ofnir pokrčil rameny. Namířil prstem k náměstí. Ibn Bakir spatřil muže nasedající na koně – ne vždy hladce – a odjíždějící k otevřené městské bráně, za níž byl vidět dřevěný most spuštěný přes příkop. Ostatní běželi nebo šli vedle nich. Slyšel povykování. Hněv, ano, ale ještě něco – vervu, nadšení. Příslib zábavy.

„On brzy najde,“ oznámil Ofnir tím, co tady na severu považovali za ašarštinu.

Ibn Bakir přikývl. Ohlédl se po dvou mužích, kteří se prořítili tryskem kolem nich.

Jeden z nich náhle bez zjevného důvodu vykřikl a se zlověstným svištivým zvukem zatočil sekerou nad hlavou.

„Co mu udělají?“ zeptal se ibn Bakir, aniž mu na tom nějak zvlášť záleželo.

Ofnir vyprskl. Oznámil něco erlinsky ostatním. Zřejmě opakoval jeho otázku.

Ozval se výbuch smíchu. Jeden z nich v návalu dobrosrdečnosti praštil kupce do ramene.

Ibn Bakir zavrávoral a zamnul si znecitlivělou paži. Pochopil, že to byl naivní dotaz.

„Smrt krvavý orel, možná,“ odpověděl Ofnir a zablýskl žlutými zuby v širokém úsměvu, zatímco předváděl oběma rukama jakési složité gesto. Jižanský kupec byl zničehonic rád, že nechápe jeho význam. „Ty vidíš? Vidíš někdy?“

Firaz ibn Bakir – daleko od domova – zavrtěl hlavou.

Mohl by svalovat vinu na otce a proklínat ho, třeba i zajít k ženám do dvorce za městem a zaplatit jim za seslání seidu. Jejich völur by pak mohla vyslat nočního ducha, aby posedl jeho otce, ať už je kdekoli. Jenže na tom bylo něco zbabělého a válečník se nemohl chovat jako zbabělec, pokud chtěl po smrti přijít k bohům. Navíc na to neměl peníze.

Bern Thorkellson ujížděl tmou před východem prvního měsíce a spřádal trpké úvahy o rodinných poutech. Cítil pach svého strachu a položil koni ruku na šíji, aby ho zklidnil. Bylo příliš temno na rychlou jízdu po tak nerovné půdě a zapálit pochodeň nepřicházelo – z očividných důvodů – v úvahu.

Byl naprosto střízlivý, což se hodilo. Člověk může zemřít stejně tak opilý jako střízlivý, říkal si, ale za střízliva má lepší šanci předejít určitým druhům smrti. Samozřejmě se také dalo říct, že žádný opravdu střízlivý člověk by neudělal to, co teď dělal on, pokud by sám nebyl v moci duchů, posedlý démonem, trýzněný bohem.

Bern neměl pocit, že by byl pomatený, ale ochotně by přiznal, že to, co teď dělá – aniž to jakkoli plánoval – není zrovna to nejmoudřejší, co kdy udělal.

Soustředil se na jízdu. Nikdo neměl dobrý důvod potulovat se v noci zde po polích, farmáři už spali za zavřenými dveřmi a pastýři zahnali stáda dál na západ, ale vždycky tu byla možnost, že někdo míří do nějaké chýše za korbelem hořkého, na setkání s dívkou nebo se chystá něco ukrást.

On sám zrovna ukradl koně mrtvému.

Správný válečník by už dávno zabil Halldra Tyčku a čelil následné krevní mstě spolu s veškerými vzdálenými příbuznými, kteří by mu – případně – přispěchali na pomoc. Halldr místo toho zemřel, když na něj při stavbě nového domu (za peníze, které mu nepatřily) spadl hlavní příčný trám a přerazil mu hřbet. A Bern ukradl siváka, který měl zítra skončit na hranici s místodržícím.

Věděl, že tím zdrží pohřeb a připraví o klid ducha muže, který poslal Bernova otce do vyhnanství a pojal jeho matku za svou druhou manželku. A ne náhodou také muže, který Bernovi vyměřil tříletou službu u Arniho Kjellsona jako odškodné za otcův zločin.

Mladík odsouzený k porobě, s otcem ve vyhnanství a tedy bez opory skýtané rodinou či jménem, se mezi Erlingy nemohl dost dobře prohlašovat za válečníka, ledaže by odcestoval někam, kde ho nikdo nezná. Jeho otec tak nejspíš učinil a teď opět podniká nájezdy na cizí kraje. Rudovousý, s prudkou povahou a bohatými zkušenostmi. Dokonalý veslař pro nějakou válečnou loď, pokud ovšem v záchvatu vzteku nezabije druha, který se s ním bude dělit o lavici, pomyslel si Bern nevrle. Věděl, jak se otec umí rozvzteklit. Nikara, bratra Arniho Kjellsona stál takový záchvat život.

Halldr mohl právem vyhostit vraha a rozdat polovinu jeho pozemků, aby zamezil krevní mstě, ale oženit se s vyhnancovou manželkou a zabrat si jeho půdu pro sebe budilo až moc silný dojem, že chce sklidit pro svou potěchu to, co zasel jako soudce. Bern Thorkellson, jediný syn, jehož dvě sestry se provdaly mimo ostrov, se z dědice slavného farmáře a bývalého drancovníka vmžiku stal nevolníkem bez půdy a bez příbuzných, kteří by ho ochránili. Lze se tedy divit, že pojal zášť? A nejen to. Nenáviděl rabadského místodržícího s mrazivou zuřivostí. Těch, kdo sdíleli jeho nenávist, byla víc než jen hrstka, pokud se dalo věřit slovům šeptaným do piva.

Nikdo jiný s tím samozřejmě nikdy nic neudělal. Byl to Bern, kdo teď vedl Tyčkova oblíbeného hřebce mezi kameny a balvany chladnou tmou noci, po níž měla být na lodi u kamenité pláže zažehnuta Halldrova pohřební hranice.

Nebyl to nejmoudřejší krok v jeho životě, to ne.

Už jen proto, že neměl nic, co by se třeba jen vzdáleně blížilo plánu. Ležel s otevřenýma očima a poslouchal chrápání a funění zbylých dvou sluhů v boudě za Kjellsonovou chalupou. Nespavost nebyla ničím neobvyklým – zatrpklost mohla člověka obrat o spánek. Z nějakého záhadného důvodu však najednou zjistil, že vstává, nazouvá si boty a obléká kabátec z medvědí kožešiny, který mu pořád ještě zůstal, i když se o něj už musel prát. Vyšel ven, vymočil se na stěnu boudy a vydal se nočním tichem přes město k Halldrovu domu (jeho matka Frigga teď někde uvnitř leží sama, letos už podruhé bez manžela).

Proklouzl kolem domu, pootevřel dveře do stáje, zaposlouchal se do popotahování podkoního snícího své slaměné sny a pak potichu vyvedl velkého siváka zvaného Gyllir ven před zraky hvězd.

Stájník nehnul ani brvou. V uličce se nikdo neobjevil. Jen pojmenované obrysy bájných hrdinů a zvířat na nebi nad hlavou. Osaměl na Rabady s nočními duchy. Připadal si jako ve snu.

Městská brána se zamykala, když hrozilo nebezpečí, ale jinak ne.

Rabady bylo ostrov.

Bern se sivákem minuli zavřené okenice stánků na náměstí u přístavu, projeli prázdnou ulicí k otevřené bráně a vyšli po mostě přes příkop do nočních polí.

Bylo to tak jednoduché a změnilo to celý jeho život.

Asi by bylo lepší říct, že to ukončilo celý jeho život, opravil se v duchu, jelikož to očividně nebyl sen. Neměl k ruce loď, která by unesla koně, a s rozbřeskem se po sivákovi začne shánět značné množství krajně rozzuřených chlapů pohoršených jeho bezbožností a nebezpečím hrozícím ze strany bezprizorného ducha. Až zjistí, že se pohřešuje i syn vyhoštěného Thorkella, budou mít těžkosti jen s rozhodováním, jak ho zabít.

Jelikož je střízlivý a schopný myslet, pojí se s tím jistá možnost. Může si to rozmyslet a vrátit se. Nechat koně tady venku, kde ho někdo najde. Podružná, znepokojivá příhoda. Můžou svalit vinu na duše mrtvých nebo lesní duchy. Bern může být zpátky v boudě za chalupou Arniho Kjellsona a tvrdě spát, než si lidé dají dvě a dvě dohromady. Dokonce by se mohl přidat i k rannímu pátrání po koni, kdyby ho ten tlusťoch Kjellson uvolnil ze štípání dřeva.

Pak by siváka našli, přivedli by ho zpět, uškrtili ho a upálili na plovoucí veslici s Halldrem Tyčkou a nějakou dívkou, která si pro svou duši vydobyla místo mezi válečníky a bohy, když si vytáhla slámku vysvobozující ji z vleklého utrpení jejího života.

Bern převedl koně přes potok. Sivák byl velký a jankovitý, ale znal ho. Kjellson byl místodržícímu patřičně vděčný za to, že mu připadla polovina statku i celý dům Rudého Thorkella, a posílal své služebnictvo na pravidelnou robotu k Tyčkovi. Bern byl teď jedním z jeho sloužících na základě téhož rozsudku, který přiřkl pozemky jeho rodiny Kjellsonovi. Často hřebelcovával šedého hřebce, vodil ho po dvoře a kydal jeho hnůj. Byl to skvostný kůň, lepší, než jakého si Halldr zasloužil. Na Rabady si s ním nemohl ani pořádně zajezdit; měl ho čistě pro předvádění, na důkaz svého bohatství. Možná to byl další důvod, proč Berna napadlo ukrást ho zrovna dnes v noci, v tom ošidném prostoru mezi snem a bdělým světem.

Ujížděl chladnou nocí. Zima už skončila, ale stále pevně svírala půdu. Tady na severu to byla ona, kdo určoval průběh jejich životů. Bern se klepal i v kabátci.

Aspoň už věděl, kam má namířeno – přinejmenším na tohle se zmohl. Pozemek, který jeho otec koupil za uloupené zlato (převážně ze slavného nájezdu ve Ferrieres před pětadvaceti lety), ležel na protějším konci osady, jihozápadně odsud. Jeho cílem byl severní okraj lesa.

Zahlédl obrys hraničního kamene a stočil koně k němu. Už to bylo tak dávno, co u něj při posvěcování pole zabili a pohřbili nějakou dívku, že nápis na kameni úplně vybledl. Moc to nepomohlo. Půda u lesa byla tak kamenitá, že se nedala pořádně zorat. Pluhy tažené koňmi nebo volky se zasekávaly, kov se ohýbal a lámal. Tvrdá, nepoddajná zem. Někdy byla úroda dostatečná, ale většina potravin spotřebovávaných na Rabady pocházela z pevniny.

Kámen vrhal stín. Bern zvedl hlavu, spatřil modrý měsíc v úplňku nad lesem. Měsíc duchů. Poněkud opožděně ho napadlo, že duch Halldra Tyčky musí mít přehled o tom, co se děje s jeho koněm. Halldrova otálející duše se osvobodí až po zítřejším pohřbu a spálení lodě. Dnes se může toulat ve tmě – ve stejné tmě, kde se nyní nacházel i Bern.

Udělal znamení kladiva, kterým se dovolával Ingavina i Thüniho, a znovu se otřásl. To ta jeho tvrdohlavost. Že by přechytračil sám sebe? Jako jeho otec? Popřel by to, i kdyby mu hrozili mečem. Tohle nijak nesouviselo s Thorkellem. Byl to jeho osobní spor s Halldrem a městem, ne otcův. Vraha (dvojnásobného vraha) můžete poslat do vyhnanství, pokud je třeba. Nemůžete odsoudit jeho syna, narozeného jako svobodný muž, k letům nevolnictví a doživotnímu bezzemství za otcův zločin – a čekat, že vám to odpustí. Muž bez půdy neměl nic, nemohl se oženit, měl zakázaný vstup na thingmoot, nemohl si činit nárok na čest ani chloubu. Život a jméno měl zmařené, roztříštěné jako pluh o kameny.

Měl zabít Halldra. Nebo Arniho Kjellsona. Nebo někoho. Občas přemítal, co by ho dokázalo přimět k hněvu. Zřejmě v sobě neměl tu zuřivost jako berserkr v bitvě.

Nebo jeho otec v opilosti.

Jeho otec zabíjel lidi při drancování se Siggurem Volgansonem i tady doma.

Bern neudělal nic tak… přímočarého. Místo toho potají ve tmě ukradl koně a teď se z nedostatku čehokoli, co by se blížilo lepšímu nápadu, chystal zjistit, jestli by mu uprostřed noci mohla pomoci ženská magie – požádat o pomoc zdejší völur. Nebyl to nijak skvělý plán, ale nic jiného ho nenapadalo. Ženy nejspíš začnou křičet, ztropí poplach a udají ho.

To ho přivedlo na myšlenku. Trocha opatrnosti neuškodí. Uhnul na východ k vycházejícímu měsíci, na kraji lesa sesedl a zavedl koně mezi první stromy. Lano uvázal volnou smyčkou kolem kmene. Přece nestane na prahu ženského dvorce s očividně ukradeným koněm. Tohle bude chtít správně zaonačit.

Je těžké počínat si mazaně, když nevíte, co děláte.

Hnusil se mu tento bezútěšný život, který mu byl vnucen. Zjevně nehodlal ani uvažovat o dalších dvou letech nevolnictví bez záruky, že mu potom bude vráceno náležité postavení. A proto se nevrátí, nenechá hřebce před stájí a nevklouzne do slámy ve vymrzlé boudě za Kjellsonovým domem, kdepak. S tím už skoncoval. V ságách se vyprávělo o okamžicích, kdy se hrdinův osud změnil, kdy stanul v ohnisku veškerého dění. Bern sice nebyl hrdina, ale nehodlal se vrátit. Ne z vlastní vůle.

Nejspíš dnes v noci nebo zítra zemře. Až se tak stane, nikdo za něj neodslouží pohřební obřad. Vypukne vášnivá hádka o to, jak zabít rouhačského zloděje koní, jak to co nejvíc protáhnout a kdo si to potěšení zaslouží nejvíc. Budou opilí a šťastní. Bernovi vytanula na mysli představa krvavého orla. Vytěsnil ji.

I hrdinové umírají. Obvykle mladí. Ti stateční odcházejí do Ingavinových síní. Nebyl si jistý, jestli je jedním z nich.

Mezi stromy byla hustá tma. Pod nohama cítil borové jehličí. Lesní vůně – mech, sosny, pach lišky. Zaposlouchal se. Slyšel jen vlastní dech a oddychování koně. Gyllir byl celkem klidný. Nechal ho tam a zamířil lesem zpátky na sever, kde podle něj měl být ženský dvorec. Už ho několikrát viděl, mýtinu vykácenou kousek od kraje lesa. Napadlo ho, že když někdo ovládá magii, umí si poradit s vlky. Nebo je třeba i využít. Říkalo se, že ženy, které tam žijí, si ochočily některá zvířata a umějí mluvit jejich jazykem. Bern tomu nevěřil. Znovu však udělal znamení kladiva, když o tom přemýšlel.

Nebýt vzdáleného svitu lucerny, vůbec by si ve tmě nevšiml příslušného rozcestí. Na světlo už sice teď uprostřed noci bylo pozdě, ale Bern netušil, jakými zákony či pravidly se tyto ženy řídí. Možná, že věštkyně – völur – bdí celou noc a přes den spí jako sova. Znovu se ho zmocnil pocit, že to všechno je jen sen. Nehodlal se vrátit a nechtělo se mu zemřít.

To už samo o sobě může člověka přimět, aby se vydal v noci ztemnělým lesem k příbytku věštkyně. Světla – byla dvě – s každým krokem jasněla. Už byla vidět pěšina a pak mýtina a stavby obehnané plotem – jeden velký srub obklopený menšími a kolem nich kruh neopadavých stromů a keřů, jako by jim něco bránilo přimknout se blíž.

Někde za ním zahoukala sova. Bern vzápětí pochopil, že to nebyla sova. Teď už se nemohl vrátit, i kdyby ho nohy poslouchaly. Buď ho spatřily nebo zaslechly.

Brána do dvorce byla zavřená a zamčená. Přelezl plot a uviděl pivovar a zamčený sklad s těžkými dveřmi. Prošel kolem nich do světla linoucího se z lamp v oknech největšího srubu. V ostatních budovách byla tma. Zastavil se a odkašlal si. Bylo tu ticho jako v hrobě.

„Ingavinův mír všem, kdo zde přebývají.“

Od chvíle, kdy vstal z lůžka, nepronesl jediné slovo. Vlastní hlas mu zněl skřípavě a přerývaně.

Žádná reakce zevnitř, nikde nikdo.

„Jsem neozbrojený a potřebuju poradit.“

Lucerny v oknech po obou stranách dveří blikaly dál stejně jako předtím. Z komína stoupal dým. Za domem byla malá zahrádka, převážně holá teď na jaře, kdy teprve roztával sníh.

Bern za sebou uslyšel nějaký zvuk a otočil se.

Table of Contents

Postavy (neúplný seznam)

PRVNÍ ČÁST

Kapitola 1