HARRY HARRISON

NA ZÁPAD

OD RÁJE

Přeložil Martin Janda

Copyright ©1984 by Harry Harrison

All Rights Reserved

Copyright ©2019 for the Czech translation by Martin Janda

Copyright ©2019  for Cover by Michal kuba

Copyright ©2019  for Illustrations  by Žaneta Kortusová

Copyright ©2019 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6347-2

pro

T. A. Shippeye a Jacka Cohena

bez jejichž pomoci by tato kniha

nebyla nikdy napsána

speciální díky také pro

Johna R. Pierce a Leona E. Stovera

„A tak Bůh zbudoval zahradu

na východ od ráje

a do ní vložil člověka,

jehož stvořil.“

„A Kain odešel od Boha

a pobýval v zemi Nod,

na východ od ráje.“

Bible

kniha GENESIS

Velcí plazi byli nejúspěšnější formou života, která kdy obývala tento svět. Po sto čtyřicet milionů let vládli Zemi, zaplňovali oblohu, hemžili se v mořích. Po celou tu dobu nebyli savci, předkové lidstva, ničím víc než drobnými, rejskům podobnými tvorečky, sloužícími za kořist větším, rychlejším a bystřejším ještěrům.

A pak, před šedesáti pěti miliony let, náhle vše skončilo. Do Země narazil desetikilometrový meteorit a změny, které v atmosféře způsobil, byly katastrofální. Během kratičkého časového období zmizelo z povrchu zemského sedmdesát pět procent tehdy žijících živočišných druhů. Věk dinosaurů skončil a evoluce více než sto milionů let potlačovaných savců započala.

Ale co kdyby meteorit nepřilétl? Jak by asi dnes vypadal náš svět?

PROLOG: KERRICK

Přečetl jsem stránky, které následují, a upřímně věřím, že jsou pravdivým svědectvím o historii světa.

Ne, že bych uvěřil docela snadno. Dalo by se říci, že můj pohled na svět byl dříve dost omezený. Narodil jsem se v malém táboře, jejž tvořily tři rodiny. Během teplého období jsme zůstávali na břehu velkého jezera, bohatého rybami. První vzpomínky, které mám, jsou právě na to jezero, na strmé hory za tichými vodami, na vysoké štíty, které se začínají bělat prvním sněhovým popraškem zimy. Když sníh pokryl i naše stany a stejně tak i trávu kolem nich, nastával čas, aby se lovci odebrali do hor. Nemohl jsem se dočkat, až vyrostu a budu moci lovit po jejich boku jeleny a obří jeleny.

Ten prostý svět prostých rozkoší je však již navždy tentam. Všechno se změnilo – a nikoli k lepšímu. Čas od času se v noci probouzím a přeji si, aby se to, co se stalo, nikdy nepřihodilo. Ale to jsou jen pošetilá přání, neboť svět už je dnes takový, jaký je, změněný ve všech směrech. To, co jsem považoval za celý svět, se ukázalo být pouze drobným a zasutým cípkem reality. Mé jezero a hory tvoří jen nepatrnou část velkého kontinentu, který se táhne mezi dvěma nedozírnými oceány. O západním oceánu jsem věděl, protože u něj rybařili naši lovci.

Slyšel jsem i o murgu a naučil jsem se je nenávidět mnohem dřív, než jsem je poprvé spatřil. Jako je naše maso teplé, jejich je studené. Na hlavách máme vlasy a dospělému lovci naroste i pyšný vous, zatímco zvěř, kterou lovíme, má teplé maso a huňatou srst, ale murgu nikoli. Murgu jsou studení a hladcí a šupinatí, mají drápy a zuby, kterými drásají a trhají, a jsou velcí a strašní – každý se jich bojí. A nenávidí je. Slyšel jsem, že žili v teplých vodách oceánu na jih odsud a v teplých zemích, které tam leží. Nedokázali snášet chlad a tak nás neznepokojovali.

To se však změnilo – a změnilo se to tak strašlivě, že nic už nikdy nebude jako dřív. Jen se zármutkem se smiřuji s vědomím, že náš svět je jen nepatrnou součástí světa murgu. Žijeme na severu velké pevniny, která je na jihu spojena s jinou velkou pevninou. A celá tato jižní země, od oceánu k oceánu, se hemží jenom murgu. Ale jsou i horší věci. Za západním oceánem se nacházejí pevniny ještě větší – a na nich nejsou vůbec žádní lovci. Ani jediný. Jenom murgu, samí murgu. Náleží jim celý svět – až na ten náš kousek.

Nyní vám povím o murgu to nejstrašnější. Nenávidí nás zrovna tak, jako my nenávidíme je. Moc by to nevadilo, kdyby byli jen velká, bezcitná a tupá zvířata. To bychom zůstali na chladném severu, vyhýbali se jim, a bylo by nám dobře.

Jenže jsou i takoví murgu, kteří mohou být stejně bystří jako lovci a také stejně nelítostní jako oni. A jejich množství je takové, že je nelze spočítat; stačí jen říci, že zaplňují všechny země tohoto velikého glóbu.

To, co bude nyní následovat, není příjemné vyprávění, ale tyto věci se staly a nelze je tedy zamlčet.

Toto je příběh našeho světa a všech tvorů, kteří v něm žijí. Vypráví o tom, co se stalo, když se skupina lovců odvážila podél pobřeží dál na jih a o tom, co tam nalezli. A také o tom, co se stalo, když murgu-jichž-jeplný-svět objevili, že celý svět nenáleží jen jim samým, jak se doposud domnívali.

KNIHA PRVNÍ

Isizzô fa klabra massik,

den sa rinyur meth alpi.

Plivni zimě do tváře,

neboť na jaře stejně zhyne.

KAPITOLA 1

Když se první světlo blížícího se úsvitu začalo rozlévat po oceánu, byl již Amahast vzhůru. Nad hlavou mu svítily už jen ty nejjasnější hvězdy. Věděl, co jsou zač: tharmy mrtvých lovců, které každou noc šplhají na nebe. Ale v tuto chvíli už i ti poslední, ti nejlepší stopaři a nejstatečnější lovci, prchali před rodícím se sluncem. Zde daleko na jihu svítilo slunce divoké a nelítostné, tak žhavě odlišné od svého severního bratra, na nějž byli zvyklí, od toho, který pokaždé chabě svítal na bledém nebi a nad zasněžené hory a lesy. Tohle slunce bylo dost možná docela cizí. A přece bylo nyní, těsně před rozbřeskem, zde u vody chladno a příjemně. Dlouho však nebude. S denním světlem se vrátí i žár. Amahast se poškrábal na hmyzích štípancích a čekal na východ slunce.

Obrys dřevěného člunu, v němž se připlavili, se pomalu vynořoval ze tmy. Vytáhli jej na písčitý břeh notný kus za vyschlé kusy dřev a nánosy mušlí prozrazujících, kam až dosáhne příliv. Kousek od něj už mohl rozeznat temné postavy spících členů svého sammadu, čtveřici, s níž se vydal na tuto cestu. Zároveň se, nikým nezváno, vrátilo hořké vědomí, že jeden z nich, Diken, umírá. Zakrátko mu zbudou jen tři přátelé.

Jeden z mužů vstává, pomalu a pracně, ztěžka se opíraje o oštěp. To by měl být starý Ogatyr; má ruce a nohy bolavé a ztuhlé, jak starci mívají po mnoha letech, strávených ve vlhku země a studených spárech zim. Amahast se rovněž vztyčil a ani on svůj oštěp neodkládal ani na okamžik. Oba se setkali cestou k vodním dírám.

„Den bude horký, kurro,“ prohodil Ogatyr.

„Zde jsou všechny dny horké, starče. To ví i dítě.

Slunce ti vysaje bolest z kostí.“

Pomalu a ostražitě kráčeli k černé stěně lesa. Vysoká tráva šustila v ranním vánku a vysoko v korunách stromů se probouzeli ptáci. Nějaké lesní zvíře okousalo koruny nízkých palem a vyhrabalo jim pod kořeny díry, aby se dostalo k vodě. Lovci včera večer díry trochu prohloubili a ty nyní přetékaly čistou vodou.

„Napij se dosyta,“ nařídil Amahast, obraceje se k lesu. Ogatyr za ním hekl, jak dopadl na zem, a dychtivě srkal životodárnou tekutinu.

Bylo možné, že se z temnoty stromů vynoří ještě nějaké opožděné noční zvíře, a tak stál Amahast na stráži, oštěp v pohotovosti, zkoumavě nasávaje vlhký vzduch, plný pachu tlející vegetace a lehounké sladké vůně v noci rozkvétajících květin. Když se starší z dvojice napil, postavil se na hlídku, zatímco Amahast hasil žízeň. Nakonec ponořil obličej hluboko do chladivé vody a s kuckáním se zvedl, aby ještě několik hrstí tekutiny vyšplíchl na nahé tělo a spláchl tak něco z potu a špíny předešlého dne.

„Až se dnes večer zastavíme, bude to náš poslední tábor. Zítra se musíme vrátit, odkud jsme přišli,“ ucedil Ogatyr přes rameno, zatímco oči stále upíral na křoviny a stromy, jež měl před sebou.

„Tak jsi už pravil. Já však nevěřím, že by pár dní navíc znamenalo nějaký rozdíl.“

„Je čas se vrátit. Za každý západ slunce jsem si udělal na šňůrce uzel. Dny se krátí, to já vždycky poznám. Každý západ slunce přichází dřív, každým dnem slunce slábne a nedokáže vyšplhat tak vysoko jako den předtím. A i vítr se začíná měnit, dokonce i ty sis toho musel všimnout. Celé léto vál z jihovýchodu. Už nevane. Pamatuješ si, jak minulý rok bouře málem potopila člun a pokácela celý les stromů? V tento čas přicházejí bouře. Musíme zpět. Takové věci si pamatuji a zaznamenávám na své šňůrce.“

„Já vím, že zaznamenáváš, starče.“ Amahast si prsty projel mokré prameny vlasů, které nikdy nepoznaly nůžky. Sahaly mu až na lopatky, zatímco svítivě plavý vous zplihle odpočíval na prsou. „Ale je ti také známo, že náš člun není plný.“

„Máme mnoho sušeného masa…“

„Ne dost. Abychom přečkali zimu, potřebujeme víc. Lov nebyl valný. Proto jsme se také vydali na jih mnohem dál, než kam jsme se kdy dosud odvážili. Potřebujeme maso.“

„Jeden jediný den, pak se musíme vrátit. Ne víc.

Stezka do hor je dlouhá a cesta namáhavá.“ Amahast neodpověděl. Uznával Ogatyra pro vše, co stařec znal: přesné postupy, jak vyrábět nástroje, jak hledat kouzelné byliny, rituály, kterých je zapotřebí pro úspěšný lov, a zaříkadla, která dokázala odehnat duchy mrtvých. Schraňoval v sobě vědomosti celého svého dlouhého života i životů předků, vše, co zažil i co mu kdo kdy vyprávěl; mohl o tom mluvit od východu slunce k západu a stále by nebyl u konce.

Existovaly však nové věci, o nichž stařec nevěděl, a právě ty nejvíc trápily Amahasta, neboť si žádaly nové odpovědi.

To zimy za to mohly, ty kruté zimy, které ne a ne skončit. Už dvakrát se objevil náznak blížícího se jara, jak se dny prodlužovaly a slunce jasnělo – ale ani jednou jaro nepřišlo. Hluboké závěje sněhu neroztály a ledový příkrov bystřin se ani nepohnul. Nastal hlad. Jeleni a obří jeleni se přesunuli na jih, pryč ze svých obvyklých údolí a horských luk, která dnes zůstávala sevřena v mrazivých spárech zimy. Vedl lid svého sammadu za lovnou zvěří; neměli na vybranou, pokud nechtěli zemřít hlady, a tak sešli z hor do širokých plání, které ležely za nimi. A přece lov za moc nestál, neboť stáda tou strašnou zimou prořídla. Navíc jejich sammad nebyl jediný, který se octl v nesnázích. Lovily tu i jiné sammady, nejen ty, do nichž se ženili jejich lidé, ale i sammady, které dosud nikdy nepotkali. Byli mezi nimi muži, kteří hovořili řečí marbak podivně nebo vůbec ne, a hněvivě proti nim napřahovali oštěpy. A přece všechny sammady náležely k Tanu, a Tanu spolu nikdy nebojují. Nikdy předtím se to nestalo. Ale nyní ano, a po ostrých kamenných hrotech kopí stékala tanuská krev. To trápilo Amahasta neméně než nekonečná zima. Oštěp byl k lovu, nůž ke stahování zvěře, oheň k vaření. Tak tomu bylo odedávna. Tanu nezabíjeli Tanu. Než aby byl sám nucen spáchat takový zločin, raději odvedl svůj sammad z kopců a kráčel den za dnem vstříc vycházejícímu slunci a nezastavil se, dokud nedosáhl slaných vod velikého moře. Bylo mu jasné, že cesta na sever je uzavřena, neboť led tam doléhal až k mořským břehům a jen Paramutan, lidé kožených člunů, dokázali žít v takto zmrzlých krajích. Cesta na jih otevřena byla – jenže tam, v pralesích a džunglích, které nikdy nepoznaly sníh, žili murgu. A kde byli oni, tam byla i smrt.

Zůstalo tedy jen moře plné vln. Jeho sammad odpradávna ovládal umění zhotovovat dřevěné čluny pro letní rybolov, ale jeho muži se dosud nikdy neodvážili pustit se z dohledu pevniny či tábora na pláži. Tohoto léta jim však nic jiného nezbývalo. Sušené olihně na celou zimu nevydrží a pokud bude lov stejně špatný jako předešlé zimy, pak se nikdo z nich nedožije jara. Nezbývalo tedy než se vydat na jih, a to také učinili. Lovili podél pobřeží a na ostrovech v jeho blízkosti, stále se strachem, kdy se objeví murgu.

Již se vzbudili i ostatní. Slunce bylo nad obzorem a z hlubin džungle zaznívaly první skřeky zvířat. Nastal čas vydat se na moře.

Amahast obřadně pokývl, když mu Kerrick přinesl kožený váček plný ekkotazu, a vyhrábl z něho hrst sypké směsi drcených žaludů a sušených lesních plodů. Napřáhl i druhou ruku a drsně pohladil hustý koberec vlasů na hlavě svého syna. Jeho prvorozený. Brzy se stane mužem a přijme mužské jméno. Ale zatím je stále ještě chlapec, byť čím dál silnější a vyšší. Jeho pleť, obvykle bledá, se na této cestě opálila do zlatova, protože stejně jako ostatní chodil oděn pouze do kusu jelenice, uvázané v pase. Na krku mu na koženém řemínku visel menší bratr nože z nebeského kovu, který nosil i Amahast. Nebyl sice tak ostrý jako kamenný nůž, ale pro svou vzácnost byl vysoce ceněným pokladem. Tyto dva nože, velký a malý, byly jediným nebeským kovem, který sammad vlastnil. Kerrick zvedl hlavu k otci a usmál se na něj. V osmi letech věku to byl jeho první lov s muži, nejdůležitější událost v jeho životě.

„Napil ses dosyta?“ otázal se Amahast. Kerrick přisvědčil. Věděl, že další vodu dostane až po setmění. To byla jedna z nejdůležitějších věcí, které se každý lovec musel naučit. Dokud byl se ženami – a dětmi – mohl pít, kdykoli dostal žízeň, a pokud dostal hlad, uždiboval lesní plody nebo žvýkal čerstvé kořínky hned poté, co je společně vyhrabali. Dnes však už ne. Dnes byl s lovci a dělal to, co dělali i oni; šel pořád dál a dál bez jídla a pití, od úsvitu až do západu slunce. Hrdě sevřel malý oštěp a pokusil se ovládnout zachvění, když za sebou v džungli zaslechl těžké zapraskání.

„Odstrčte člun,“ nařídil Amahast.

Muži se nenechali pobízet; zvuky murgu sílily a byly čím dál hrozivější. Nechali si jen nejnutnější čas, aby mohli naházet do člunu oštěpy, luky a toulce šípů, jelení kůže a váčky s ekkotazem. Odstrkali plavidlo na vodu a velký Hastila a Ogatyr jej podrželi, aby se do něj mohl vyšplhat chlapec, opatrně nesoucí velkou škebli s žhnoucími uhlíky z večerního ohně.

Na pláži za nimi se Diken pokusil vstát a připojit se k ostatním, ale neměl na to dost sil. Pleť mu zbledla námahou a na tváři mu vyvstaly velké krůpěje potu. Amahast k němu došel a klekl si vedle něj, uchopil kus jelenice, který ležel opodál, a otřel jí tvář raněného.

„Klidně lež. Odneseme tě do lodi.“

Table of Contents

KNIHA PRVNÍ

KAPITOLA 1